ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/663/26 Справа № 205/9541/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Городничої В.С., Свистунової О.В.
при секретарі – Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2  на рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою.
Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . У договорі про надання послуг № К/Р2-2/12/04/16 від 12.04.2016 року визначено, що відповідач ТОВ «Рада 2» організував контрольно-пропускний режим і влаштував переговорний пристрій у під`їзді будинку АДРЕСА_2 . Предметом вказаного договору є надання відповідачем послуг із забезпечення контрольно-пропускного режиму до будинку АДРЕСА_2 , шляхом використання власного персоналу і електронних пристроїв контролю доступу, з метою недопущення безконтрольного переміщення (доступу) осіб до вказаного будинку. Разом з цим, умови вказаного договору не містять відомостей про наявність у відповідача ліцензії охоронної діяльності шляхом надання послуг «забезпечення пропускного режиму». За відкритими публічними джерелами було виявлено, що ТОВ «Рада 2» не має відповідного КВЕДу, що регулює діяльність приватних охоронних служб. 
Відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику у зв`язку з чим права споживача ОСОБА_1 було порушено та введено її в оману, шляхом повідомлення їй завідомо неправдивої інформації щодо наявності у відповідача всіх дозвільних документів для надання вказаних послуг, а також примусу, який вплинув на свободу вибору. Позивач зазначає, що їй нав`язано послуги суб`єкта підприємницької діяльності ТОВ «Рада 2», внаслідок агресивної підприємницької практики товариства. Нав`язування було зумовлене не наданням вільного доступу позивачу до власної квартири без укладення відповідного договору. Пункти вказаного договору були визначені та складені відповідачем самостійно і на власний розсуд. Всі суперечності мають тлумачитись на користь споживача, як юридично слабшої сторони у вказаних правовідносинах. 
У зв`язку з викладеним, позивач зазнала моральної шкоди, оскільки її права зі сторони відповідача було порушено, обмежено можливість у праві користування приватною власністю, позивач постійно перебувала у розпачі за можливість знищення або порчі належного їй майна. Через незаконні дії відповідача у позивача змінився звичний темп життя, вона змушена витрачати багато часу на боротьбу з відповідачем, намагається змусити його виконувати взяті на себе зобов`язання, несе незаплановані фінансові витрати, однак відповідач ігнорує позивача. Позивач зазнала негативних емоцій, душевних страждань і дискомфорту, її фізичний та емоційний стан зазнали значного погіршення, враховуючи її 70 річний вік. Також позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку із нервовим зривом та судинним кризом, які з`явилися через стреси та нервові зриви, які завдані відповідачем. Моральну шкоду відповідач оцінює в 20 000 грн. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з метою досудового врегулювання спору, але бажаних результатів досягнуто не було.
Враховуючи викладене, позивач просила визнати недійсним договір про надання послуг № К/Р2-2/12/04/16 від 12.04.2016 року, який було укладено між сторонами та стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. та судові витрати по справі.
Рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.
Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника, звернулась до суду із апеляційною скаргою, за якою просила рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
21 жовтня 2025 року від представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 надійшла заява про відмову від частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди, на підставі ст.373 ЦПК України, в якій заявник просив постановити ухвалу про прийняття відмови від позову в частині моральної шкоди з одночасним визнанням оскаржуваного рішення суду нечинним та закрити провадження по справі в цій частині. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року заяву представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2  про відмову від частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди — задоволено. Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» в частині стягнення моральної шкоди закрито.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 . Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1 а.с. 13-14).
Матеріали справи містять копію договору № К/Р2-2/12/04/16 про надання послуг від 12.04.2016 року (далі – Договір), який було укладено між ТОВ «Рада 2» та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 12).
Згідно із п. 1.1. Договору підприємство надає власнику послуги із забезпечення пропускного режиму та платне користування і обслуговування переговорного пристрою у під`їзді в будинку АДРЕСА_2 , а власник зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати вартість послуг у строки та на умовах, передбачених Договором.
Пунктами 5.1., 5.2. Договору передбачено, що договір укладається на один рік та набирає чинності з моменту підписання його сторонами. Договір вважається продовженим на кожний наступний термін, якщо жодна із сторін в письмовій формі не заявить про його перегляд за 20 днів до закінчення його дії. 
При цьому, пунктом 7.6. Договору передбачено, що своїм підписом власник надає особисту згоду на обробку персональних даних, а саме: збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання і поширення, знеособлення, знищення відомостей про фізичну особу. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підписавши договір сторони погодили всі його істотні умови. Вказаний договір раніше не оспорювався та не визнавався недійсним, відповідних доказів матеріали справи не містять. Позивачем не спростовано, що на момент укладення спірного договору на даний вид діяльності не була необхідна ліцензія, а також те, що умови договору передбачали наявність ліцензії. Доказів того, що позивач у письмовій формі зверталася до відповідача з проханням розірвати спірний договір матеріали справи не містять. Будь-яких належних та допустимих доказів про укладення спірного договору під тиском та примусом зі сторони відповідача, без волевиявлення позивача, суду не надано, як і не надано доказів введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За змістом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема, договорів.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного цивільного права. У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що сторони, відповідно до статті шостій цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Таким чином, під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, на власний розсуд та за взаємною згодою визначають умови, порядок розрахунків і платежів.
За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, тобто даний договір є оспорюваним, і лише на підставі позову заінтересованої сторони він може бути визнаний недійсним.
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не застосував до спірного Договору № К/Р2-2/12/04/16 положення закону України «Про охорону діяльність» № 4616-VI і п. 30 ч. 1 ст. 7 закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII та ч. 3 ст. 91 ЦК України, якими передбачено вимогу про обов`язкову наявність ліцензії у ТОВ «РАДА 2» на здійснення «пропускного режиму» як заходу контролю і охоронної діяльності за спірним Договором, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно оскаржуваного договору надаються допоміжні послуги з обслуговування мешканців будинку робітниками, які стежать за тим, хто входить і виходить з будинку; надають інформаційну підтримку мешканцям і гостям; організовують побутові послуги; підтримують порядок в холі та ліфтовій зоні тощо, наявність в договорі словосполучення «пропускний режим» не свідчить, що цей договір передбачає надання охоронних послуг в розумінні Закону України Про охоронну діяльність» чи підпадає під дію Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не застосував до спірного Договору № К/Р2-2/12/04/16 спеціалізовані положення ст. 19 закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII щодо юридичної конструкції «нечесної підприємницької практики», яка полягає у ненаданні обов`язкової інформації про наявність ліцензії для укладення Договору зі сторони виконавця (відповідача) до відома споживача (позивача), колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідач не здійснює охоронної діяльності, тому не зобов`язаний отримувати ліцензію на провадження такого виду діяльності. 
Вірно встановивши, що підписавши договір сторони погодили всі його істотні умови, тоді як, із заявою про розірвання спірного договору, позивачка до відповідача не зверталась, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, з вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 03 лютого 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

О.В. Свистунова