Справа № 463/10502/24                                Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я 
Провадження № 22-ц/811/1862/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               10 листопада 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2025 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, 
встановив:
У листопаді 2024 року Львівська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідачів, пропорційно до часток у праві спільної часткової власності, безпідставно збережені кошти у зв`язку з користуванням без правовстановлюючих документів земельною ділянкою комунальної власності (кадастровий номер 4610137200:08:002:0002) за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.03.2023 року по 31.07.2024 року у розмірі 81084 грн. 09 коп.
В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності належать земельна ділянка, площею 0,2465 га, кадастровий номер 4610137200:08:002:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Управлінням державного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради 23.02.2024 року проведено обстеження вищевказаної земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 фактично використовують земельну ділянку комунальної власності, площею 0,1004 га, кадастровий номер: 4610137200:08:002:0002, на АДРЕСА_1 за відсутності відповідних рішень органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2023 року №332700685 та від 26.07.2024 року №388554861, право власності на приміщення виробничого цеху з підвалом (Т-2), загальною площею 1732, 4 кв.м., на АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності (по 1/2 частки) в ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2020 року та купівлі-продажу від 01.11.2007 року.
Отже, відповідачі є фактичними користувачами земельної ділянки, кадастровий номер 4610137200:08:002:0002, на АДРЕСА_1 , проте, договір оренди землі між відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Львівською міською радою не укладався. 
Відповідно до розрахунку недоотриманих коштів міським бюджетом з плати за землю внаслідок використання земельної ділянки без документів, наданого управлінням земельних ресурсів департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, розмір збитків, завданих власнику землі за користування відповідачами земельною ділянкою, кадастровий номер 4610137200:08:002:0002, на АДРЕСА_1 , за період з 01.03.2023 року по 31.07.2024 року становить 81084 грн. 09 коп.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради суму безпідставно збережених коштів у зв`язку з користуванням земельною ділянкою комунальної власності (кадастровий номер 4610137200:08:002:0002) за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.03.2023 року по 31.07.2024 року без правовстановлюючих документів у розмірі по 40542 грн. 05 коп. з кожного.
Стягнуто з  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради по 1514 грн. судового збору з кожного.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач покликається на те, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.09.2024 року №НВ-0002180932024, площа земельної ділянки на АДРЕСА_1 (кадастровий номер: 4610137200:08:002:0002) становить 0,2465 га, разом з тим, Львівською міською радою встановлено факт використання відповідачами саме 0,1004 га спірної земельної ділянки. 
Звертає увагу, що вказана площа спірної земельної ділянки, яку нібито використовують відповідачі, не відповідає ні загальній площі (1732,9 кв.м.) належному відповідачам на праві спільної часткової власності приміщення виробничого цеху з підвалом (Т), ні площі підвалу такого приміщення (327,4 кв.м.), першого (697,7 кв.м.) чи другого (707,8 кв.м.) поверхів.
Наголошує, що не отримував акту обстеження земельної ділянки №90 від 23.02.2023 року та вимоги №2412-вих-34258 від 14.03.2024 року.
Вважає, що позивач не довів обставини, на які посилається (щодо надіслання вимоги відповідачам), тому у Львівської міської ради не виникло процесуального права, а у відповідачів – відповідного обов`язку, щодо виконання вимог, передбачених у вимозі від 14.03.2024 року.
Додає, що земельна ділянка має господарське призначення, на ній розташована будівля виробничого цеху, тому спірні правовідносини є господарськими, оскільки земельну ділянку з її цільовим призначенням використовувати для непідприємницької діяльності неможливо в силу вимог чинного законодавства.
07.07.2025 року від Львівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує доводи та вимоги апелянта.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу призначено до розгляду апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, тому клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи не підлягають до задоволення.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28.10.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 10.11.2025 року, з урахуванням перебування одного із членів колегії суддів у відрядженні в період з 06 по 07 листопада 2025 року включно.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.09.2024 року №НВ-0002180932024, земельна ділянка на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610137200:08:002:0002, належить Львівській міській раді. Дата державної реєстрації земельної ділянки – 25.07.2005 року.
Ухвалою Львівської міської ради №2436 від 16.02.2009 року «Про розірвання за згодою сторін договору оренди землі на АДРЕСА_1 » визнано розірваним за згодою сторін договір оренди землі на АДРЕСА_1 від 30.05.2005 року №Л-248, укладений між Львівською міською радою та громадянами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та зареєстрований у Львівському міському відділі Львівської регіональної філії Центру ДЗК 25.07.2005 року у Державному реєстрі земель 04-5 за №04:05:438:01522.
Відповідно до п.2 вказаної ухвали, зобов?язано ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у тримісячний термін виготовити технічну документацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та подати Львівській міській раді на затвердження.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2023 року №332700685 та від 26.07.2024 року №388554861, приміщення виробничого цеху з підвалом (Т-2), загальною площею 1732,4 кв.м., на АДРЕСА_1 , належать на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2020 року та договору купівлі-продажу від 01.11.2007 року, відповідно.
З матеріалів справи вбачається, що договір оренди землі між відповідачами та Львівською міською радою не укладався. 
З акту обстеження земельної ділянки №29 від 23.02.2024 року, складеного спеціалістами управління державного контролю за використанням та охороною земель м. Львова департаменту містобудування Львівської міської ради, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично використовують земельну ділянку комунальної власності, площею 0,1004 га, кадастровий номер: 4610137200:08:002:0002, на АДРЕСА_1 , за відсутності відповідних рішень органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.
Згідно інформації з витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.02.2023 року №НВ-4600168662023, нормативно грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер 4610137200:08:002:0002) становить 1836677 грн. 44 коп. за 2023 рік.
Згідно інформації з витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.08.2024 року №НВ-9946191532024, нормативно грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер 4610137200:08:002:0002) становить 2009551 грн. 71 коп. за 2024 рік.
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.08.2024 року №2685/15-24, нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610137200:08:002:0002) за 2023 рік становить 1829 грн. 36 коп.
Відповідно до розрахунку недоотриманих коштів міським бюджетом з плати за землю внаслідок використання земельної ділянки без документів, наданого управлінням земельних ресурсів департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, розмір збитків, завданих власнику землі за користування відповідачами земельною ділянкою (кадастровий номер 4610137200:08:002:0002) на АДРЕСА_1 , за період з 01.03.2023 року по 31.12.2023 року становить 45916 грн. 94 коп., за період з 01.01.2024 року по 31.07.2024 року – 35167 грн. 15 коп., що загалом складає 81084 грн. 09 коп.
Відповідно до листа Головного управління ДПС у Львівській області №1.8-22944-2412 від 14.06.2024 року, відомості щодо сплати земельного податку чи орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,1004 га, кадастровий номер 4610137200:08:002:0002, на АДРЕСА_1 за період з 01.01.2021 року по 29.02.2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутні.
Відповідно до листа управління адміністрування місцевих та залучених фінансів департаменту фінансової політики Львівської міської ради №4-2201-10606 від 09.08.2024 року, до бюджету Львівської МТГ надходжень з плати за землю від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за період 31.06.2021 року по 01.07.2024 не було.
Статтею 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За приписами частин 1, 2 статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
У відповідності до статей 122, 123, 124 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).
Частиною першою статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Отже, за змістом вказаних приписів, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, урегульовано главою 83 ЦК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом приписів глави 83 ЦК України, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав і важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Таким чином, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. 
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20.
Відповідно до статті 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).
Частиною першою статті 21 Закону України «Про плату за землю» визначено, що орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою, згідно з договором оренди. 
Плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності – обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
З вищенаведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Єдиною можливою формою здійснення ним, як землекористувачем, плати за землю є орендна плата.
Частиною шостою статті 120 ЗК України визначено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.
Згідно з ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Як встановлено положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, доведено, що відповідачі  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 03.09.2020 року та 01.11.2007 року, відповідно, є власниками об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою:   АДРЕСА_1 , а саме: приміщення виробничого цеху з підвалом (Т-2), загальною площею 1732,4 кв.м., що знаходяться на спірній земельній ділянці.
При цьому, в матеріалах справи відсутній укладений в період набуття права власності на об`єкт нерухомості договір оренди спірної земельної ділянки і відсутні докази проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а отже, судом безспірно встановлено, що відповідачі користуються земельною ділянкою без достатньої правової підстави.
Також встановлено, що у період з 01.03.2023 року по 31.07.2024 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не сплачували за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законом порядку.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу (ПК) України.
Приписи пунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України вказують на те, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, – у розмірі не більше 3% їх нормативної грошової оцінки; для земель загального користування – не більше 1% їх нормативної грошової оцінки; для сільськогосподарських угідь – не менше 0,3% та не більше 1% їх нормативної грошової оцінки, та не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки.
Згідно з положеннями частини 5 статті 5, частини 1 статті 13 Закону України «Про оренду земель», для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.
Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 Закону України «Про оцінку земель»).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель», нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж на 5 – 7 років.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер, проводиться вперше відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року №213 (зі змінами). Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї.
Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель», дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Чинне законодавство України, в тому числі стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі.
Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки – це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі №922/2843/19 і Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у п.7.28 постанови від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20 вказала, що земельним законодавством та ПК України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру.
У п.7.29 та п.7.30 вказаної постанови зазначено, що вбачаються помилковими висновки судів, які застосовують приписи статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» у спосіб тлумачення витягу про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки – як єдиного належного доказу на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати чи повернення безпідставно збережених грошових коштів фактичним землекористувачем без оформлення орендного договору.
З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 29 травня 2020 року у справі №922/2843/19, а саме: «при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно …, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель» (абзац другий пункту 37 постанови).
У матеріалах справи знаходиться витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 16.02.2023 року та 16.08.2024 року. 
Відповідно до ухвали Львівської міської ради №1995 від 25.05.2017 року «Про затвердження Порядку продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові» (п.1), затверджено Порядок продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові.
Пунктом 5 ухвали встановлено, що ця ухвала набирає чинності з 01.01.2018 року. 
Згідно з п.7.5.1 вказаного Порядку, річний розмір орендної плати встановлюється у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, за винятком, коли розмір орендної плати за землю визначений ухвалою міської ради про передачу земельної ділянки в оренду або протоколом аукціону (у разі набуття права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах) та для земельних ділянок, використання яких вказано в пунктах 7.6 – 7.16 цього Порядку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, площею 0,1004 кв.м., кадастровий номер: 4610137200:08:002:0002, у розмірі 81084 грн. 09 коп. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 10 листопада 2025 року.
Головуючий                                                         С.М. Бойко 
Судді:                                                                          С.М. Копняк
                                                                                        А.В. Ніткевич