Справа № 355/2200/25 
Провадження № 2/355/201/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року Баришівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Чальцевої Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Верби Ю.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивачів адвоката Блохіної О.В., 
представника відповідача адвоката Шевченко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на землю,-

УСТАНОВИВ:

15.10.2025 року представник позивачів– адвокат Блохіна О.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на землю. 
В обґрунтування позову зазначили, що 09 січня 2002 року, у відповідності до Договору передачі, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було передано безкоштовно в особисту власність житловий будинок садибного типу з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 із загальною земельною ділянкою площею 0,50 га.
Цього ж дня, 09 січня 2002 року було видано Свідоцтво на право власності на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на правах особистої власності.
08 грудня 2003 року в Баришівському БТІ було зареєстровано право власності на нерухоме майно по 1/2 частці кожному: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
16 грудня 2003 року, у відповідності до Договору Дарування частини житлового будинку, посвідченого 16.12.2003 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за № 2-573, ОСОБА_4 подарувала своїй донці ОСОБА_2 , належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
29 листопада 2006 року, на підставі рішення Сезенківської сільської ради № 862 від 25 жовтня 2000 року, було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 3220286701:21:0340146, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та Державний акт на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,421 га, з яких земельна ділянка НОМЕР_1 площею 0,185 г кадастровий номер 3220286701:21:0340147, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , земельна ділянка 2 площею 0,236, кадастровий номер 3220286701:21:08462, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Після її смерті відкрилась спадщина виключно лише на спірні земельні ділянки, які було приватизовано з грубим порушенням законодавства, та які, 19 червня 2025 року, у відповідності до свідоцтв про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори, спадкова справ № 373/2013, у нотаріуса № 1-1545, успадкувала відповідачка ОСОБА_3 .
Враховуючи дані факти, чітко вбачається порушення майнових прав позивачів та законодавства України, адже через неправомірну приватизацію земельних ділянок, їх фактично позбавлено права власності на земельні ділянки, що також автоматично тягне позбавлення позивачів можливості вільно розпоряджатися та володіти власним нерухомим майном - житловим будинком.
У зв`язку з вищевикладеним, представник позивачів звернулась до сду з позовом про визнання недійсним та скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на землю. 
Ухвалою суду від 10.11.2025р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
У судовому засіданні представник позивачів – адвокат Блохіна О.В. підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові; на задоволенні позову наполягала.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позові; просив задовільнити позов у повному обсязі. 
Представник відповідача адвокат Шевченко А.В. у судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзові на позовну заяву; просив відмовити у позові. 
Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09 січня 2002 року, у відповідності до Договору передачі, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було передано безкоштовно в особисту власність житловий будинок садибного типу з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 із загальною земельною ділянкою площею 0,50 га ( а.с. 17).
Цього ж дня, 09 січня 2002 року було видано Свідоцтво на право власності на будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на правах особистої власності ( а.с. 18).
08 грудня 2003 року в Баришівському БТІ було зареєстровано право власності на нерухоме майно по 1/2 частці кожному: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ( а.с. 19).
16 грудня 2003 року, у відповідності до Договору Дарування частини житлового будинку, посвідченого 16.12.2003 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за № 2-573, ОСОБА_4 подарувала своїй донці ОСОБА_2 , належну їй 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 ( а.с. 20,21).
29 листопада 2006 року, на підставі рішення Сезенківської сільської ради № 862 від 25 жовтня 2000 року, було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий номер 3220286701:21:0340146, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та Державний акт на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,421 га, з яких земельна ділянка НОМЕР_1 площею 0,185 г кадастровий номер 3220286701:21:0340147, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , земельна ділянка 2 площею 0,236, кадастровий номер 3220286701:21:08462, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 22,23, 31-34).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла ( а.с. 27).
Після її смерті відкрилась спадщина виключно лише на спірні земельні ділянки, які було приватизовано з грубим порушенням законодавства, та які, 19 червня 2025 року, у відповідності до свідоцтв про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори, спадкова справ № 373/2013, у нотаріуса № 1-1545, успадкувала відповідачка ОСОБА_3 ( а.с. 71-79).
Відповідно до частини 1 статті 393 Цивільного кодексу України, Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовуються.
Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до вимог статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частини 2 статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною 2 статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 1 статті 374 Цивільного кодексу України та статтею 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Відповідно до пунктів а), б), в) частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Земельним кодексом України закріплено право кожного громадянина України на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки в межах норм, визначених Земельним кодексом України, один раз за кожним видом використання. Порядок такої безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 Земельного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 123 Земельного кодексу України, рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною їй цільового призначення: формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186.186-1 Земельного кодексу України.
Відповідно до статті 4. Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду та захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не е обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорено відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав: 6) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення праві в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152Земельного кодексу України).
Згідно зі статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 391 Цивільного процесуального кодексу України, власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтями 16,391,386 Цивільного кодексу України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що с адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або й частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб, право на земельну ділянку визначаються пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачаються механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Аналізуючи зміст статті 120 Земельного кодексу України, можна дійти висновку, що в ній закріплено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За загальним правилом, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Крім того, 28 жовтня 2021 року набув чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості який передбачає:
що у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
Даним законом передбачено, що документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, е підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
Крім того, згідно постанови Верховного Суду України у справі за № 6-2225 цс 16. Зокрема, правова позиція Верховного Суду України закріплює наступне: за змістом статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельно ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить права користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (пункт розділу Х "Перехідні положення" ЗК України).
Тобто, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності або право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. На земельну ділянку, що перевищує визначені статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України розміри, право власності або право користування виникає на загальних підставах та у порядку, визначених чинним законодавством.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року у справі № 3-119 re11.
Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № 14-525це18, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки»
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до частини 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Проаналізувавши зміст та доводи позовної заяви, суд прийшов до висновку, що основоположною вимогою, яка обумовлює решту заявлених вимоги та, відповідно, впливає на подальше обґрунтування та вирішення заявлених вимог по суті є саме оспорювання заповіту, зокрема, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 
Так, позивачі звернулись до суду з позовом про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державних актів на права власності на земельну ділянку та визнання права власності на землю.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати:
oчи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача;
oчи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. 
Згідно роз`яснень ВС, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ч.1 ст. 1301 ЦК України).
На цій основі, ВС КЦС зробив висновок, що у цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування свідоцтва про право на спадщину за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.
Отже у даній справі заявлено вимогу, яка не є ефективним способом захисту права чи інтересу, у задоволенні цієї вимоги належить відмовити саме з цих підстав - обрання позивачем неефективного способу захисту права, оскільки у цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування свідоцтва про право на спадщину за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.
На підставі ст.ст. 15,16 21,316, 317,328, 374,377, 392, 393, 1301 Цивільного кодексу України, ст.ст.3,12, 118,120, 122, 123, 125, 153,155 Земельного кодексу України, ст.ст. 14 Конституції України, керуючись ст.ст. 4,19,76,81,258-259, 263-265,354, 386, 391 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на землю – залишити без задоволення. 
Апеляційна скарга на рішення подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Баришівського
районного суду       Т. В. Чальцева