КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/16594/2025                                        
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                Справа № 754/13912/25
 
24 листопада  2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Рейнарт І.М.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сенюти В.О., у цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до Варави Романа Сергійовича (приватний виконавець виконавчого округу міста Києва) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
                                              
                                                       в с т а н о в и в:
 
У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Варави Романа Сергійовича (приватний виконавець виконавчого округу міста Києва) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Варави Романа Сергійовича про визнання протиправною бездіяльностіприватного виконавця та зобов`язання вчинити дії передано для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. 
 Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року скасувати, справу залишити для розгляду за підсудністю Деснянському районному суду міста Києва.
 Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Зазначає, що предметом  поданого ним позову єзахист його прав, як  споживача банківських послуг. 
Закон України «Про захист прав споживачів» - визнає порушенням прав споживача будь-яке обмеження доступу до необхідної послуги. 
Вказує, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, з 27.05.2025 року по 16.06.2025  року він тричі звертався до приватного виконавця Варави Р.С. із заявою про визначення рахунку для здійснення видаткових операцій у межах двох мінімальних заробітних плат. По теперішній час рахунок не визначено. Арешт банківського рахунку та відмова у визначенні рахунку для видаткових операцій напряму обмежує його право користуватися банківською послугою, що є порушенням прав споживача, у розумінні                ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».
Оскільки його зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , то, на переконання позивача, справа може розглядатися в Деснянському районному суді м. Києва, за правилами альтернативної підсудності.
Аналогічні висновки містить постанова Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де вказано, що спір слід розглядати за вибором споживача: «Споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. Жоден із цих судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності».
Однак, суд першої інстанції  при визначенні підсудності даної справи  застосував лише загальні правила підсудності (ст. 27 ЦПК України), але проігнорував вимоги ч. 5 ст. 28 ЦПК України, яка прямо передбачає право позивача - споживача банківських послуг, звертатисядо суду з позовом за місцем свого проживання.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40, ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд даної справи здійснюється апеляційним судом без виклику сторін, у порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.     
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Судом встановлено, що у серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів до Варави Романа Сергійовича (приватний виконавець виконавчого округу міста Києва), в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Варави Р.С., що полягає у невизначені рахунку для здійснення видаткових операцій; зобов?язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вараву Р.С. розглянути заяву про визначення рахунку для витрат, та вжити заходів для зняття арешту з рахунку                                N? НОМЕР_1 , відкритого у АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до статей 274, 276 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на малозначний характер спору, відсутність складних фактичних обставин та необхідність оперативного захисту прав споживача банківських послуг, позивач просив суд здійснити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні.
В обгрунтування позову, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зазначав, що 27 травня 2025 року він на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 надіслав заяву приватному виконавцю Вараві Р.С. у межах виконавчого провадження НОМЕР_2 про визначення рахунку                                                                № НОМЕР_1 , та додатково, 02 червня 2025 року й 16 червня 2025 року, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , ним продубльовано заяву з цифровим підписом.
Приватний виконавець Варава Р.С., не розглянув його заяву, не надав відповіді, не виніс відповідної постанови та не зняв арешт з рахунку, що унеможливлює користування банківськими послугами та виконання ним податкових зобов`язань. Такі дії порушують його права як споживача банківських послуг, гарантовані Законом України «Про захист прав споживачів», а також суперечать принципу пропорційності втручання у майнові права.
Постановляючи ухвалупро передачу справи за позовом ОСОБА_1 до Варави Романа Сергійовича (приватного виконавця виконавчого округу міста Києва) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити діїза підсудністю на розгляд доШевченківського районного суду м.Києва, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме: розглянути заяву про визначення рахунку для витрат та вжити заходів для зняття арешту з рахунку, відкритого у АТ КБ «ПриватБанк», при цьому позивачем не обґрунтовано свої вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом визначення, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», яке могло б свідчити, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
Враховуючи вищевикладене, є безпідставним посилання позивача на ч. 5 ст. 28 ЦПК України, а отже підстав для розгляду справи Деснянським районним судом міста Києва за зареєстрованим місцем проживання позивача, суд не вбачає. Враховуючи те, що справа не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Деснянського районного суду міста Києва за правилами загальної підсудності, а також при відсутності підстав для застосування правил альтернативної підсудності, справа за позовом ОСОБА_1 до Варави Романа Сергійовича про визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця та зобов`язання вчинити дії, підлягає передачі для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва, за місцезнаходженням відповідача.
Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
Статтею  13 ЦПК України визначено, що  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами, як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.
Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 5 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»  зазначено, що  визначені у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:
1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;
2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;
3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;
4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;
5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;
6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;
7) ціну продукції визначено неналежним чином;
8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Позивач,  звертаючись до суду із позовом, і такі доводи містяться в апеляційній скаргі, зазначав, що предметом його позову до приватного виконавця Варави Р.С. є захист його прав споживача банківських послуг.
Разом з тим, як передбачено статтею 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності, який уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.
Під час здійснення своєї діяльності приватний виконавець не може займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), інструкторської та суддівської практики із спорту та роботи в органах Асоціації приватних виконавців України) або підприємницькою діяльністю - частина 3 статті 18 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження», зокрема статей 13, 18, 26, 36, 48, вбачається, що виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення під час здійснення виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Як передбачено частиною 4 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. 
Звертаючись 28 серпня 2025 року до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про захист прав споживачів, позивач   ОСОБА_1 визначив відповідача Вараву Романа Сергійовича (приватний виконавець виконавчого округу міста Києва).
Разом з тим, приватний виконавець Варава Р.С, який уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, не є ні виробником, ні виконавцем, ні надавачем банківських послуг, про захист прав споживача яких просить позивач, а тому правовідносини, що виникли між позивачем та приватним виконавцем у даній справі не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
З огляду на що, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про безпідставність посилання позивача на ч.5 ст. 28 ЦПК України при визначенні підсудності його позову.
Отже, доводи позивача про те, що судом першої інстанції при визначенні підсудності вказаного позову проігноровано вимоги ч.5 ст. 28 ЦПК України, апеляційним судом відхиляються, як безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Інші доводипозивача, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вонине підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 рокує законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування немає, а тому апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.  
Керуючись ст.ст.367, 368, 374,  375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий:                                      Судді: