ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/696/26 Справа № 190/1404/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа – Міністерство оборони України про відшкодування моральної шкоди , –    

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом  до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа – Міністерство оборони України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ОСОБА_2 є її чоловіком. У період із 09.07.2024 року по 27.08.2024 рік, із 15.09.2024 року по 03.11.2024 рік чоловік у званні старший сержант брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій і Луганській областях. 05.11.2024 року її було повідомлено, що 03.11.2024 року її чоловік ОСОБА_2 зник безвісти під час ведення бойових дій населеного пункту Новогродівка Покровського району Донецької області, про що було зареєстровано кримінальне провадження №12024041560000542 за ч.1 ст. 115 КК України. 29.11.2024 року проведено службове розслідування та складений акт щодо зникнення безвісти старшого сержанта ОСОБА_3 , вирішене питання щодо нарахування грошового забезпечення належних виплат близьким родичам зниклого військовослужбовця з 03.11.2024 року. 18.12.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 направив пакет документів командиру військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання виплати грошового забезпечення дружині зниклого безвісті, а також виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік. Проте відповідач виплати почав здійснювати лише з 13.06.2025 року та наразі так і не розрахувався з нею в повному обсязі, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Через таку бездіяльність відповідача вона зазнала моральних страждань, так як знаходилась у постійному стресовому стані, які кожен день приносили моральний та матеріальний біль, ускладнення особистого життя.
У зв`язку з вищевикладеним просила стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на її користь моральну шкоду у розмірі 250000,00 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України та понесені судові витрати.
Заочним рішенням рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність незвившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 31 липня 1993 року у виконавчому комітеті Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , 2, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 192 від 09.07.2024 року старший сержант ОСОБА_2 з 09.07.2024 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду командира 1 штурмового відділення 1 штурмового зводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .
Із копії довідки військової частині НОМЕР_1 № 520 від 18.01.2025 року вбачається, що старший сержант ОСОБА_2 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій і Луганській областях у період з 09.07.2024 по 27.08.2024 та у період з 15.09.2024 по 03.11.2024.
Згідно копії сповіщення сім`ї ІНФОРМАЦІЯ_2 №3/ПТ/6501 від 05.11.2024 року адресованого на ім`я ОСОБА_1 , останню повідомлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зник безвісті 03.11.2024 року під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Новогродівка, Покровського району, Донецької області.
Відповідно до копії витягу з акту службового розслідування від 29.11.2024 року та копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №1766 від 29.11.2024 року службове розслідування завершено, зникнення безвісти 03.11.2024 року старшого сержанта ОСОБА_2 командира бойової машини - командира 1 штурмового відділення 1 штурмоівого зводу 2 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_1 вважати пов`язаним із захистом Батьківщини під час виконання обов`язків військової служби в районі проведення бойових дій. Вирішено нарахувати грошове забезпечення старшому сержанту ОСОБА_2 з 03.11.20234 року, належні виплати перераховувати близьким родичам зниклого військовослужбовця згідно Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 року № 260.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру зниклих безвісти за особливих обставин від 08.12.2024 р. ОСОБА_2 зник на території бойових дій (під час воєнних дій), дата набуття статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин 08.11.2024 року.
Відповідно до копії листа військової частини НОМЕР_1 №9545 від 01.06.2025 адресованого на ім`я позивача ОСОБА_1 станом на кінець березня 2025 року урядом не було внесено змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, чим не було врегульовано Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти. Вказані зміни були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 року №449, виплата буде здійснена найближчим часом.
Згідно копії виписки по особовому рахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк» від 26.06.2025 року на рахунку позивача ОСОБА_1 13.06.2025 року здійснено переказ у розмірі 126802,98 грн, 24.06.2025 року здійснено переказ у розмірі 388776,82 грн, деталі операції – зарплата військова частина НОМЕР_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, однак вважає за необхідне змінити правове обґрунтування відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).
Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Суд зазначає, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, у позові позивач вказувала, що така шкода зумовлена тим, що відповідач не належним чином здійснює виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, необхідністю для позивача звернення за юридичною допомогою, і в подальшому очікуванням судового рішення.
Крім того, позивачка зазначала, що з метою поновлення порушеного права позивач ОСОБА_1 звернулася Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою суду від 26.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі № 160/15359/25 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Судом апеляційної інстанції було перевірено ЄДРСР та встановлено, що дійсно ухвалою суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії до розгляду та відкрито провадження по справі № 160/15359/25.
Проте, станом на сьогодні справа ще не розглянута.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Судом встановлено, що станом на момент звернення позивача до суду відсутнє судове рішення, яким би було встановлено протиправність дій відповідача. 
За таких обставин суд позбавлений можливості дати оцінку діям відповідача як протиправним, оскільки відповідний юридичний факт не підтверджений рішенням суду, що набрало законної сили.
Відтак твердження про завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача є передчасними, оскільки сама протиправність дій на цей час не встановлена у передбаченому законом порядку.
Зважаючи на викладене, враховуючи, що за відсутності судового рішення, яке б підтверджувало порушення прав позивача та неправомірність дій (бездіяльності) відповідача, відсутні правові підстави для висновку про наявність моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленими негативними наслідками, колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є передчасними у зв`язку з чим не вбачає підстав для їх задоволення, що не позбавляє права позивача за інших правових підстав звернутись до суду.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

З урахуванням вказаних обставин та вищенаведених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а рішення суду підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, а саме, з підстав передчасності позовних вимог, в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині заочне рішення рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 03 лютого 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров