справа № 761/15990/24
головуючий у суді І інстанції Фролова І.В.
провадження № 22-ц/824/3143/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, 
в с т а н о в и в :
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», у якому просив суд визнати виконавчий напис № 2807 від 05 лютого 2019 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, таким, що не підлягає виконанню.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 14 березня 2019 року, позивач дізнався про примусове стягнення з нього на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи», заборгованості у сумі 18 867 грн 21 коп. за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (надалі - КМНО) Хари Н.С. № 2807 від 05 лютого 2019 року. 
Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та вказує, що, вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус керувався положеннями пункту 2 Переліку документів у редакції зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №662 від 26 листопада 2017 року. 
Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову № 662 визнано незаконною та нечинною. 
Наслідком чого є відкриття приватним виконавцем неправомірного виконавчого провадження щодо виконання вищевказаного виконавчого напису, яке відкрито на підставі заяви відповідача ТОВ «Кредитні Ініціативи», у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано виконавчий напис № 2807 від 05 лютого 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Вердикт Капітал» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 у повному обсязі, включаючи стягнення витрат на надання правничої допомоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, не врахував всі доводи та аргументи відповідача щодо заявлених позовних вимог, а також щодо стягнення судових витрат на надання правничої допомоги.
ТОВ «Вердикт Капітал» було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, а також наші заперечення і щодо стягнення витрат на правничу допомогу - клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги подані відповідачем відзив на позовну заяву, а також заперечення щодо стягнення витрат на надання правничої. 
Посилається на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, при цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які відповідно до Переліку документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, оскільки, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису - існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Суд першої інстанції стягнув із відповідача витрати на надання правничої допомоги у розмірі 20 000 грн.
На думку скаржника, такі витрати на правничу допомогу є завищеними у відповідності до категорії справи, а також того факту, що позивачем та представником позивача не було надано доказів понесених таких витрат на надання правничої допомоги, не було підтверджено оплату таких витрат та у рішенні, судом не наведено аргументів, на підставі яких суд прийняв рішення про стягнення коштів на правничу допомогу із відповідача.
Посилається на те, що, заявляючи вимогу про стягнення із відповідача витрат на надання правничої допомоги, позивачем, при цьому, не було надано доказів понесених таких витрат на правничу допомогу, переліку правничих послуг, які представник надав позивачеві, вартість наданих таких правничих послуг окремо, акту виконаних робіт, а також не підтверджено жодними документами оплату наданих таких правничих послуг.
Також апелянт звертає увагу апеляційного суду на незначну складність справи.
На думку скаржника, витрати на правничу допомогу, які стягнуто судом першої інстанції, не відповідають критерію їх реальності, а тому є завищеними, враховуючи категорію справи.
Заявлені позивачем вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн за нескладну роботу у справі, з встановленою судовою практикою, є неспівмірною сумою із наданими адвокатом послугами, а також враховуючи відсутність доказів фактичної оплати таких послуг, свідчить про зловживання своїми процесуальними правами. 
Наголошує, що стягнення з ТОВ «Вердикт Капітал» витрат у такому розмірі становить надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Вказує, що відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке судом першої інстанції було залишене без уваги.

Апелянт у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Позивач повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив, у судове засідання не з`явився.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
З матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 2807 виданого 05 лютого 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 18 867 грн 21 коп.
Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 14 березня 2019 року.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. від 11 серпня 2021 року було замінено сторону виконавчого провадження, зокрема: замінено вибулого стягувача ТОВ «Кредитні Ініціативи» на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал» (код ЄДРПОУ: 36799749, місце знаходження: вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, м. Київ, 04053).
Звертаючись з позовною заявою, позивач посилався на судові рішення у справі № 826/20084/14, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання, а саме: постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року. А також, звертав увагу суду на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у цій справі.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правових висновків (п.п.77-83), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) зазначено таке.
«Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 
2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.
Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.
Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса».
З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 05 лютого 2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. 
Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Зазначене вище дає підстави для визнання оскарженого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення приватним нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що відповідачем не було надано суду в порушення положень статей 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу КМНО Харі Н.С., були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором, а також відсутністю доказів направлення повідомлення боржника про відступлення прав вимоги до нового кредитора та письмової вимоги до боржника про усунення порушення виконання зобов`язання. 
Разом з тим, відсутність висновку суду першої інстанції щодо інших доводів позовної заяви не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яким правильно задоволено позовні вимоги.

Щодо витрат на професійну (правничу) допомогу, то колегія апеляційного суду враховує таке.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Білик В.С. з дотриманням частини 1 статті 134 ЦПК України, подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та подано докази понесених витрат, колегія апеляційного суду вважає, що порядок встановлений частиною 1 статті 134 та частиною 8 статті 141 ЦПК України, - дотриманий.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) викладено висновок, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Так, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з розглядом цієї справи у суді першої інстанції, надано засвідчені копії:
договір №212 про надання правничої (правової) допомоги від 11 квітня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Білик В.С. (а.с. 40 т. 1).
детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 22 квітня 2024 року (а.с. 36 т. 1), 
платіжні інструкції про сплату гонорару у розмірі 20 000 грн.
Пунктом 2.1 договору №212 про надання правничої (правової) допомоги від 11 квітня 2024 року визначено, що на виконання п. 1.1. цього договору клієнт зобов`язується оплатити адвокату гонорар у сумі 20 000 грн.
Надані представником позивача докази є належними та допустимими доказами понесення витрат на правову допомогу, які у встановленому законом порядку (стаття 81 ЦПК України) не спростовані відповідачем.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» скористався своїм правом та подав клопотання, де заперечив проти стягнення судових витрат, просив відмовити в задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу. На думку відповідача, такі витрати на правничу допомогу є завищеними у відповідності до категорії справи, а також того факту, що позивачем та представником позивача не було надано доказів понесених таких витрат на надання правничої допомоги, не було підтверджено оплату таких витрат та у рішенні, судом не наведено аргументів, на підставі яких суд прийняв рішення про стягнення коштів на правничу допомогу із відповідача.
Посилається на те, що, заявляючи вимогу про стягнення із відповідача витрат на надання правничої допомоги, позивачем, при цьому, не було надано доказів понесених таких витрат на правничу допомогу, переліку правничих послуг, які представник надав позивачеві, вартість наданих таких правничих послуг окремо, акту виконаних робіт, а також не підтверджено жодними документами оплату наданих таких правничих послуг.
Разом з тим, апеляційний суд враховує, що загальні заперечення щодо заяви про розподіл витрат на правничу допомогу та посилання на неспівмірність суми заявленої до стягнення не можуть бути правовою підставою для зменшення розміру цих витрат, так як принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 23 грудня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська