Дата документу 13.01.2026
Справа № 334/9448/25
Провадження № 2-а/334/15/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Дніпровський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С.
розглянувши адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фкльського Сергія Леонідовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладання адмінінстративного стягнення по справі про адмінінстративне правопорушення

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду м.Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фкльського Сергія Леонідовича з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладання адмінінстративного стягнення по справі про адмінінстративне правопорушення. 
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що 10 жовтня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником, ОСОБА_2 , винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення, про притягнення мене, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210- 1 КУпАП, у вигляді штрафу, у розмірі 17 000 грн.
Постанову про притягнення до адміністративної відповідальності позивач отримав поштою 28.10.2025 року, тобто встановлений законом термін оскарження не сплинув. 
Позивач вважає, що постанова № 4648 від 10.10.2025 року в справі про адміністративне правопорушення є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, а справа закриттю оскільки, у 2012 році позивач був виключений з військового обліку, про що наявна відмітка у військовому квитку. Жодної військово-лікарської комісії він не проходив. Проте, у оскаржуваній постанові зазначено, що громадянин ОСОБА_1 не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. 
Згідно останнього заключення військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.05.2015 року ОСОБА_1 визнаний непридатним в мирний час та обмежено придатним до військової служби у воєнний час, тобто вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. поставноі Тому, зазначена у постанові інформація, не відповідає дійсност (наявна відмітка у військовому квитку). Жодної військово-лікарської комісії 05.05.2015 року я не проходив. Тому, зазначена у постанові інформація, не відповідає дійсності. У зв`язку з тим, що я був виключений з військового обліку, я не маю жодних зобов`язань перед ТЦК та СП
Таким чином, позивач вважає що постанова серія № 4648 від 10.10.2025 року, яка винесена ТВО начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником, ОСОБА_2 , відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ч. 3 ст.210-1 КУпАП, є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, а справа – закриттю. 
Ухвалою суду від 12.11.2025 року за вказаними позовом було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати зазначені позовні вимоги в порядку спрощеного позовного провадження, із викликом учасників.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явилися, надали суду заяву, у якій просили суд провести розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених у ньому.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив та у встановлений судом строк з дня одержання копії ухвали та копій документів надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП складена правомірно, з урахуванням фактичних обставин та норм Законодавства. Тому, вважають, що у задоволенні позову слід відмовити. Справу розглянути за відсутністю представника відповідача. 
Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню виходячи з наступного: 
10 жовтня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , підполковником, ОСОБА_2 , винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення, про притягнення мене, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210- 1 КУпАП, у вигляді штрафу, у розмірі 17 000 грн.
Частиною 3 ст. 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: 3) постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Відповідно до ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
З матеріалів справи вбчається, що постанову про притягнення до адміністративної відповідальності позивач отримав поштою 28.10.2025 року, тобто встановлений законом термін оскарження не сплинув. 
Отже, згідно постанови № 4648 від 10.10.2025 року громадянин ОСОБА_1 не пройшов повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Згідно останнього заключення військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.05.2015 року ОСОБА_1 визнаний непридатним в мирний час та обмежено придатним до військової служби у воєнний час, тобто вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, передбачено покарання за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період. Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3621-IX визначено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду. 
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 було виключено з військового обліку у 2012 році, про що існує відмітка у військовому квитку. 
05.05.2015 року, Військово-лікарську комісію позивач не проходив, тому зазначена у постанові інформація, не відповідає дійсності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції, яка діяла станом на 02.02.2012, військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд — до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад — до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини — до 45 років; прапорщики і мічмани — до 50 років. 
Згідно з ч. 4 вказаного Закону граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві. 
Відповідно до ч. 1 ст. 32 зазначеного закону, військовозобов`язані, які досягли граничного віку перебування в запасі, а також визнані військово-лікарськими комісіями непридатними для військової служби, виключаються з військового обліку і переводяться у відставку. 
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. 
Як засвідчено у військовому квитку, ОСОБА_1 виключен з військового обліку. Тобто, це підтверджує факту набуття позивачем з 2012 році статусу особи, яка не є військовозобов`язаним — виключена з військового обліку та переведена у відставку. 
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники — особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники — особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці — особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані — особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти — особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та вособливий період. 
Позивач не належить до жодної з зазначених у ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» категорій, зокрема не є військовозобов`язаним, не перебуває в запасі, оскільки виключений з обліку у 2012 році за досягненням граничного віку перебування в запасі. 
Наразі статтю 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було змінено, та встановлено розряди запасу та граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі до 60 років. Проте, оскільки на момент внесення змін до цього закону позивач вже був виключений з обліку, а закон звороньої дії не має, позивач не може вважатися таким, що перебуває на обліку. 
Статтею 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, категорії осіб, які підлягають взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Так, частиною 2 ст. 37 цього закону передбачено, що на військовий облік військовозобов`язаних підлягають взяттю зняті з військового обліку особи. При цьому стаття не містить жодного слова, що взяттю на військовий облік підлягають особи раніше виключені з такого обліку. Отже, після виключення з військового обліку особа перестає бути військовозобов`язаним, а тому на неї не поширюються закони про військовий обов`язок та військову службу. Зокрема, така особа не може бути призвана під час мобілізації, не зобов`язана проходити ВЛК, оновлювати облікові дані, їй не можна вручити повістку. Рішення про виключення з військового обліку є остаточним — особа не повинна знову ставати на військовий облік, окрім випадку, коли вона робить це добровільно. Заяву на взяття позивача на військовий облік до ТЦК та СП ОСОБА_1 не подавав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже встановлено, що позивач, як особа виключена з військового обліку не має жодних зобов`язань перед ТЦК та СП, він не мав жодного умислу на порушення законодавства про військовий облік. 
Таким чингом, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини даної справи, суд приходить до висновку про незаконність постанови № 4648 від 10.10.2025 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки вона є не обґрунтованою та такою, що прийнята без порушень процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.
При цьому, суд виходить з того, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є підставою для ініціювання притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол про адміністративне правопорушення як підстава для притягнення особи до відповідальності та як один із засобів доказування (ст.251 КУпАП) у будь-якому разі повинен відповідати вимогам ст. 256 КУпАП. Протокол складається у присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, з роз`ясненням їй прав та обов`язків, а також врученням їй копії протоколу.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, оцінити наявні докази. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в т.ч. вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).
У зв`язку із застосуванням даного принципу саме відповідач, як особа, що виявила факт адміністративного правопорушення, повинна довести наявність події і складу адміністративного правопорушення та винуватість особи, тобто наявність законних підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Крім того, відповідно до ст.ст. 9, 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У відповідності до вимог ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.
Дослідженим судом письмовими доказами встановлено, що позивач, як особа виключена з військового обліку не має жодних зобов`язань перед ТЦК та СП. 
В ході судового розгляду не здобуто жодного доказу того протилежного.
Згідно зіст. 280 КУпАПорган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Незважаючи на те, що згідно зіст. 251 КУпАП, доказами по справі є поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, речові докази, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у вищезазначеній постанові не зазначено будь-яких доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, не наведено.
Суду не вдалося встановити, що у діях, які кваліфіковані відповідачем за ч.3ст.210 КУпАП є склад правопорушення, адже відповідачем не надано до суду жодних додатків до оскаржуваної постанови, які підтверджували б зазначені в ній обставини порушення позивачем.
За таких умов, сама лише постанова про адміністративне правопорушення без надання доказів на підтвердження обставин, викладених у ній, не дає підстав вважати, що рішення відповідача є правомірним та вказують на те, що відповідач таке рішення прийняв необґрунтовано.
У порушення вказаних вимог, відповідачем не було вжито всіх заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для правильного вирішення справи належним чином, зокрема не надано доказів, що позивач отримав повістку про виклик у відповідний центр комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до норм чинного законодавства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У свою чергу відповідач будь-яких письмових відзивів, що обґрунтовують доводи його заперечень до суду не надав.
Дослідивши подані позивачем докази в сукупності, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд прийшов до висновку, що вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3ст.210 КУпАП не була доведена «поза розумним сумнівом». 
З урахуванням вищенаведеного, вина позивача, яка полягала у порушенні вимог частини 3 статті 22 Закону N 3543-ХІІ, не доведена належними та достатніми доказами, а відтак, у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьої статті 210-1 КУпАП.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене та те, що на виконання вимог законодавства відповідачем не було вжито заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для вирішення справи належним чином, суд приходить до висновку про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1ст. 139 КАС Українипри задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У постанові від 18 березня 2020 року № 543/775/17 Верховний Суд дійшов висновку, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати ст. 2-5 Закону № 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають, а тому за подання позовної заяви про скасування постанови про адміністративне правопорушення належить сплачувати судовий збір у розмірі 0,2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, за подання позовної заяви про скасування постанови про адміністративне правопорушення у 2024 році позивач повинен був сплатити судовий збір у 605,60 грн. (0,2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб), який і підлягає стягненню з відповідача.
Порядок повернення судового збору у випадку сплати його в більшому розмірі, ніж встановлено законом визначений статтею 7 ЗУ «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 5, 9, 242-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фкльського Сергія Леонідовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладання адмінінстративного стягнення по справі про адмінінстративне - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення № 4648 від 10.10.2025 року, винесену ТВО начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 , відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ч. 3 ст.210-1 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн.
Справу про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи порядку статті 297 КАС України безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Козлова Н. Ю.