ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 грудня 2025 року 
м. Київ 

справа № 308/5000/15 
провадження № 61-7209св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Калараша А. А., Пророка В. В., Сердюка В. В., Ситнік О. М., 

учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року у складі судді Фазикош О. В.та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року у складі колегії суддів Кожух О. А., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKMOG100000242(далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 36 000,00 дол. США на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також у розмірі 9 000,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, під 12 % річних із кінцевим терміном повернення до 27 серпня 2027 року. 

У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 14 квітня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 37 843,09 дол. США, з яких: 32 152,66 дол. США - тіло кредиту; 2 950,88 дол. США -проценти; 506,38 дол. США - комісія за користування кредитом; 420,71 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами; 10,93 дол. США - штраф (фіксована частина); 1801,53 дол. США - штраф (процентна складова). 

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати. 

16 квітня 2018 року та 11 жовтня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду першої інстанції уточненні позовні заяви, у яких посилалося на те, що станом на 11 квітня 2018 року у відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 71 887,99 дол. США, з яких: 32 141,65 дол. США - тіло кредиту; 17 429,15 дол. США -проценти; 3 109,94 дол. США - комісія за користування кредитом; 19 207,25 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань. 

При цьому, з урахуванням принципу диспозитивності, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь лише заборгованість у розмірі 33 340,39 дол. США, з яких: 32 141,65 дол. США - тіло кредиту; 1 198,74 дол. США - проценти. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що поданий позивачем розрахунок заборгованості за Кредитним договором, відповідно до якого загальна заборгованість становить 33 340,39 дол. США, з яких: 32 141,65 дол. США - тіло кредиту; 1 198,74 дол. США - проценти, є необґрунтованим. 

Зазначений розрахунок базується на неправомірно зміненому розмірі процентної ставки, суперечить погодженим сторонами умовам Кредитного договору та здійснений без урахування фактично сплачених платежів, зокрема комісій і винагород на користь банку за дії, які банк здійснює у власних інтересах. 

З наявних у матеріалах справи документів, у тому числі з урахуванням висновку експерта, неможливо документально підтвердити обґрунтований розмір простроченої заборгованості позичальника перед банком станом на 11 квітня 2018 року. 

Такі обставини зумовлені тим, що експерту не було надано повний обсяг первинних бухгалтерських документів ПАТ КБ «ПриватБанк», а після подання додаткових матеріалів позивач не заявляв клопотань про призначення додаткової чи повторної судово-економічної експертизи та не надав власного експертного висновку. 

Крім того, реалізації права кредитора на стягнення заборгованості в судовому порядку має передувати реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог частини десятої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, та підпункту 2.3.3 Кредитного договору, яким сторони передбачили право банку на власний розсуд змінювати умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за користування ним, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Зобов`язання, передбачене цим підпунктом, повинно бути виконане позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати отримання відповідної письмової вимоги від банку. 

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що оскільки банк не виконав вказані вимоги законодавства та умови Кредитного договору, а також не довів належними та допустимими доказами наявності у відповідача простроченої кредитної заборгованості, то підстав для задоволення позову немає. 

Закарпатський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 

Поданий позивачем розрахунок заборгованості за Кредитним договором є необґрунтованим, базується на неправомірно зміненому банком розмірі процентної ставки, не відповідає умовам договору та здійснений без урахування фактично сплачених платежів. 

За наявними у матеріалах справи доказами, у тому числі з урахуванням висновку експерта, суд позбавлений можливості самостійно встановити обґрунтований розмір простроченої заборгованості позичальника станом на 11 квітня 2018 року, а також відокремити заборгованість за тілом кредиту та процентами від комісій і інших неправомірно нарахованих платежів. 

Крім того, у позивача не виникло право на дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, оскільки банк не змінив строк виконання основного зобов`язання з дотриманням вимог Закону № 1023-XII(у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року) та умов Кредитного договору. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У травні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 вересня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року і ухвали нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16, від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17, від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15, від 08 травня 2018 року у справі № 916/259/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 133/1195/16, 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52, від 23 червня 2020 року у справі № 910/5561/19, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 04 березня 2021 року у справі № 910/6835/20, від 09 червня 2021 року у справі № 333/2474/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. 

Висновок експертизи не підтверджує відсутність заборгованості у позичальника перед банком, не заперечує її наявності, а лише фіксує неможливість її точного визначення. 

Умови підпунктів 2.3.1, 2.3.2 Кредитного договору наділяють позивача правом змінювати умови цього договору, у тому числі в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. 

Встановивши, що кредитодавець не набув право на дострокове повернення споживчого кредиту у повному обсязі, строк виплати якого ще не настав, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що з позичальника на користь банку підлягала стягненню прострочена заборгованість, яка виникла на час звернення банку до суду з цим позовом. 

Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 22 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. 

12 червня 2024 року матеріали справи № 308/5000/15 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 26 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

29 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 36 000,00 дол. США на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також у розмірі 9 000,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, з кінцевим терміном повернення до 27 серпня 2027 року (том 1, а. с. 9-11). 

У пункті 7.1 Кредитного договору сторони погодили базову відсоткову ставку в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, проценти за дострокове погашення кредиту, винагороду за проведення додаткового моніторингу. 

Згідно з підпунктом 2.3.1 Кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, встановленим Національним банком України на момент укладення цього договору, зміни облікової ставки Національного банку України, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. 

У підпункті 2.3.3 Кредитного договору сторони передбачили право позивача вимагати дострокове повернення всього кредиту, сплату процентів за фактичний період користування кредитом та інших платежів за цим договором у разі прострочення позичальником виконання зобов`язання. Зобов`язання, передбачене цим підпунктом, повинно бути виконане позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги від кредитора. 

За наданим банком розрахунком станом на 11 квітня 2018 року заборгованість позичальника  ОСОБА_1 за Кредитним договором становить 71 887,99 дол. США, з яких: 32 141,65 дол. США - тіло кредиту; 17 429,15 дол. США - проценти; 3 109,94 дол. США - комісія за користування кредитом; 19 207,25 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань (том 1, а. с. 53-57). 

У висновку судово-економічної експертизи від 27 листопада 2020 року № 3055, складеному судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи на виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2020 року, зазначено про таке: 
- відповідно до проведених розрахунків, у межах наявних матеріалів, виходячи із сум погашення заборгованості згідно з відомостями щодо руху коштів (виписок) за рахунком № НОМЕР_1 за період з 29 серпня 2007 року до 19 березня 2020 року (том 1, а. с. 223-250; том 2, а. с. 1-17) та даного розрахунку банку (том 1, а. с. 53-57), встановлено, що на виконання умов Кредитного договору за досліджуваний період (з 29 серпня 2007 року до 11 квітня 2018 року) позичальник сплатив кошти на загальну суму 43 087,98 дол. США (див. дослідну частину та колонки 20, 21 Додатку 1 експертизи); суми коштів, сплачені позичальником за Кредитним договором у розрізі платежів за датами сплати, наведено в колонці 21 Додатку 1 експертизи; 
- сплачена позичальником сума коштів у розмірі 43 087,98 дол. США була зарахована на погашення таких складових заборгованості: 4 343,21 дол. США - у рахунок погашення основного боргу; 32 561,58 дол. США - у рахунок погашення процентів; 6 072,82 дол. США - у рахунок погашення комісії; 110,37 дол. США - у рахунок погашення пені. Суми коштів, зараховані в погашення основного боргу, процентів, комісії та пені за Кредитним договором у розрізі платежів за датами сплати, наведено в колонках 22-28 Додатку 1 експертизи; 
- дослідивши розрахунок заборгованості за Кредитним договором станом на 11 квітня 2018 року (том 1, а. с. 53-57) в частині арифметичних розрахунків відповідно до наданих матеріалів та умов Кредитного договору, встановлено суперечливі та неузгоджені дані щодо відображення заборгованості: 
у розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2018 року виявлено документально необґрунтоване збільшення заборгованості за основним боргом 28 серпня 2008 року на суму 484,86 дол. США (див. дослідну частину «Щодо первинних документів та документів бухгалтерського обліку» та колонку 19 Додатку 1 експертизи); 
у розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2018 року не відображено сум погашення основного боргу та загальних розмірів здійснених платежів за кредитом; крім того, умовами на момент укладення Кредитного договору не визначено детальної інформації стосовно погашення заборгованості (в тому числі, відсутній графік платежів у розрізі погашення основного боргу, процентів та щомісячної винагороди); 
застосування процентних ставок на строкову заборгованість у розмірі 14,04 % за період з 10 листопада 2008 року до 27 липня 2010 року, 13,54 % за період з 28 липня 2010 року до 18 квітня 2018 року та на прострочену заборгованість за ставкою 33,60 % за період з 10 листопада 2008 року до 27 липня 2010 року, 32,60 % за період з 28 липня 2010 року до 18 квітня 2018 року у розрахунку (том 1, а. с. 53-57), не узгоджується з умовами Кредитного договору; 
нарахування комісії у розмірі 72,34 дол. США, починаючи з 05 вересня 2008 року в розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2018 року (том 1, а. с. 53-57), не узгоджується з умовами Кредитного договору;
загальна сума платежів колонки «Сума погашеної пені» становить 110,37 дол. США, що не узгоджується із даними у підсумковій частині розрахунку банку станом на 11 квітня 2018 року («Погашено пені, в тому числі списано, - 0,00», див. колонку 13 Додатку 1 експертизи); 
у зв`язку з відсутністю детальної інформації щодо погашення заборгованості (в тому числі графіка платежів у розрізі сплати основного боргу, нарахованих процентів, винагороди, комісій та інших фінансових зобов`язань) за період з 29 серпня 2007 року до 11 квітня 2018 року та документів бухгалтерського обліку банку (відомостей щодо руху коштів (виписок) по рахункам), що підтверджують прострочену заборгованість за основним боргом та процентами, не видається за можливе встановити обґрунтованість нарахованої пені за несвоєчасне погашення заборгованості, починаючи з 12 червня 2009 року, наведеної у розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2018 року; 
у межах наявних матеріалів відсутній повний обсяг документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» та інших документів, які відображають облік здійснених операцій за Кредитним договором (том 1, а. с. 9-11) за досліджуваний період (з 29 серпня 2007 року до 11 квітня 2018 року) та підтверджують заборгованість, зазначену у розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2018 року; 
у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» та інших документів, у межах наявних матеріалів, неможливо повною мірою дослідити відповідність розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2018 року (том 1, а. с. 53-57) умовам Кредитного договору (том 1, а. с. 9-11) та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту; 
- у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» та інших документів, у межах наявних матеріалів, неможливо встановити документально обґрунтований розмір заборгованості позичальника перед банком у розрізі основного боргу, процентів, комісій та інших платежів станом на 30 квітня 2015 року та на 11 квітня 2018 року (том 2, а. с. 72-95). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції повною мірою не відповідає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 

Верховний Суд у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22) зазначив, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) (далі - Правила надання банками інформації споживачу), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитний договір тощо). Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється у разі реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, враховуючи принципи справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит у цьому випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим апеляційний суд правильно зазначив, що підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. 

У частинах першій, третій статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. 

У статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

Велика Палата Верховного Судуу постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку послався заявник у касаційній скарзі, зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), на яку також міститься посилання у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. 

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема, майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем під час звернення до суду. 

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). 

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. 

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). 

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII). 

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року). 

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII. 

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений указаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося з метою задоволення споживчих потреб позичальника, зобов`язаний застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. 

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значущих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. 

У справі, яка переглядається, суди встановили, що: 

- банк не дотримався установленої Кредитним договором процедури збільшення розміру процентної ставки в односторонньому порядку; 

- умови пункту 7.1 Кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, процентів за дострокове погашення кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтею 11 Закону № 1023-XII і пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу; 

- у підпункті 2.3.3 Кредитного договору сторони передбачили, що зобов`язання з погашення простроченого тіла кредиту та процентів за користування ним повинно бути виконане протягом тридцяти календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги від кредитора, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження факту надіслання та отримання відповідачем вимоги про сплату простроченої кредитної заборгованості, у разі невиконання якої банк міг реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку. 

Таким чином, установивши, що умовами Кредитного договору обумовлено порядок направлення юридично значущих повідомлень, зокрема вимог про дострокове повернення кредиту, яку позичальник мав виконати протягом тридцяти днів з моменту отримання, проте такої вимоги не отримував, не мав об`єктивної можливості її виконати у передбачений договором строк, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для покладення на відповідача тягаря дострокового погашення кредитної заборгованості. 

Колегія суддів також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що положення Кредитного договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, процентів за дострокове погашення кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу суперечать положенням статей 11, 18 Закону № 1023-XII і є нікчемними з моменту укладення договору. 

Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, процентів за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. 

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). 

Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-XII, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок. 

Умова договору про надання кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 

Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення Кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. 

Водночас, дійшовши правильного висновку про відсутність у позичальника обов`язку дострокового повернення кредиту, суди попередніх інстанцій вважали, що підстав для стягнення з відповідача на користь банку простроченої кредитної заборгованості немає, оскільки поданий позивачем розрахунок заборгованості ґрунтується на неправомірно зміненому розмірі процентної ставки, суперечить погодженим сторонами умовам Кредитного договору та здійснений без урахування фактично сплачених платежів, зокрема комісій і винагород на користь банку за дії, які банк здійснює у власних інтересах. Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів, у тому числі з урахуванням висновку експерта, неможливо документально підтвердити обґрунтований розмір простроченої заборгованості позичальника перед банком станом на 11 квітня 2018 року. 

Колегія суддів не погоджується із наведеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке. 

У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, якими суд керувався під час задоволення грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). 

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. 

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). 

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України). 

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. 

У висновку судово-економічної експертизи від 27 листопада 2020 року № 3055 експерт зазначив, що у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» та інших документів, у межах наявних матеріалів, неможливо встановити документально обґрунтований розмір заборгованості позичальника перед банком у розрізі основного боргу, процентів, комісій та інших платежів станом на 30 квітня 2015 року та на 11 квітня 2018 року. 

Саме зазначений висновок експертизи апеляційний суд поклав в основу постанови. 

Проте аналіз висновку судово-економічної експертизидає підстави зробити висновок, що експерт не надав стверджувальної відповіді про те, чи підтверджується / не підтверджується документально заборгованість позичальника за Кредитним договором перед ПАТ КБ «ПриватБанк». 

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості відповідача перед банком. 

Отже, у цьому випадку апеляційний суд повинен був належним чином дослідити поданий банком розрахунок кредитної заборгованості, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування. 

Однак, відмовляючи у стягненні простроченої кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції обмежився посиланням на недоведеність поданого позивачем розрахунку заборгованості, проте не встановив фактичний розмір простроченої заборгованості з урахуванням сплачених позичальником та неправомірно зарахованих банком грошових сум, не надав оцінки всім складовим боргу. 

Посилання апеляційного суду на те, що відсутній належний розрахунок заборгованості, який би відповідав умовам договору, з огляду на висновок експерта від 27 листопада 2020 року № 3055, тому суд був позбавлений можливості достовірно та беззаперечно встановити реальний розмір заборгованості позичальника за Кредитним договором, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. Сумніви у розрахунках банку не є підставою для відмови в позові у повному обсязі. 

При цьому, якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд міг зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок заборгованості із зазначенням її складових, які б окремо стосувалися сум простроченого боргу за тілом кредиту, процентами, пенею тощо, і сум боргу, строк виконання яких ще не настав (строкового боргу за тілом кредиту, процентами, пенею тощо). 

Верховний Суд учергове нагадує, що розмір кредитної заборгованості установлюється саме судом на підставі умов договору, вимог закону, доказів сплати / переплати кредиту, а не на підставі висновку відповідної експертизи, який може бути лише додатковим мотивом до висновку суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не встановив з достатньою повнотою фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, достовірно не з`ясував наявність або відсутність у позичальника простроченої заборгованості за Кредитним договором станом на час звернення банку до суду з позовом, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 

За положеннями статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не має можливості вирішити спір по суті та ухвалити нове рішення за результатами касаційного перегляду цієї справи. 

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. 

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. 

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. 

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції достатньою мірою не виклав мотиви, на яких воно ґрунтується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Суомінен проти Фінляндії»). 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційний суд не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позову про стягнення простроченої заборгованості за Кредитним договором не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з переданням справи в цій частині на новий розгляд. Верховний Суд урахував, що апеляційний суд не усунув усіх порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд. 

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення спору. 

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) зробив висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо суд касаційної інстанції скасовує судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий апеляційний розгляд, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 квітня 2024 рокув частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. А. Калараш  	
	В. В. Пророк  	
	В. В. Сердюк 	
	О. М. Ситнік