ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                            
 
03 грудня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 539/6278/23
провадження № 61-4456св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції            в Полтавській області та Держава Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, 
третя особа - Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Полтавської обласної прокуратури на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Бєссонової Т. Д., додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області                   від 13 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Бєссонової Т. Д., та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області                     (далі - ГУ НП в Полтавській області) та Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України         (далі - ДКС України), про стягнення моральної шкоди за незаконне та безпідставне переслідування правоохоронними органами та судом.
 
Позовну заяву  ОСОБА_1 мотивував тим, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - СУ ГУ НП                                 в Полтавській області) здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020170000000365, внесене до Єдиного державного реєстру досудового розслідування (далі - ЄРДР) 07 липня 2020 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України. 
 
Указував, що 07 серпня 2020 року його затримано у порядку статті 208 КПК України, а 08 серпня 2020 року йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 189 КК України.
 
10 серпня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду                        м. Полтави йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 діб, а ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року скасовано та обрано йому запобіжний захід у вигляді особистої поруки.                             30 листопада 2020 року йому повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри      у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 189 КК України.
 
На розгляд до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області направлено обвинувальний акт за результатами розслідування у кримінальному провадженні №  12020170000000365 від 07 липня 2020 року.
 
Стверджував, що вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2021 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого                   є склад кримінального правопорушення.
У межах вищенаведеного кримінального провадження вилучено у нього рухоме майно та грошові засоби, а саме: мобільний телефон марки «Samsung»                                 у силіконовому чохлі із двома сім-картами з назвами та гроші в сумі 11 грн, які визнані речовими доказами, і приєднано до матеріалів кримінального провадження та на підставі повідомлення про підозру працівники поліції Лубенського районного відділу поліції ГУНП в Полтавській області вилучили самозарядний травматичний пістолет під патрон 9 мм Р. А. моделі «Форт-12Р», серійний номер НОМЕР_1 , та мисливську двоствольну рушницю моделі ТОЗ 63, калібру 16 мм, серійний номер           НОМЕР_2, з відповідними дозволами на них, які він зберігав за місцем свого проживання.
На виконання ухвали суду його захисник 03 вересня 2020 року здав слідчому слідчого відділу слідчого управління ГУНП в Полтавській області його закордонний паспорт.
 
Таким чином, кримінальне переслідування стосовно нього тривало 2 роки                     10 місяців та 28 днів, з 11 серпня 2020 року до 02 вересня 2020 року він був позбавлений волі строком на 27 днів.
Уважав, що безпідставним переслідуванням з боку правоохоронних органів він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення і за місцем роботи, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. Враховуючи те, що він є інвалідом                            ІІ групи, зазначене переслідування, страждання, фактично знищили його як особистість, він втратив інтерес до життя, зумовлений тривалістю часу та зусиллями, які направлені на відновлення своїх прав. Внаслідок незаконного кримінального переслідування та арешту він, як багатодітний батько, з часу повномасштабного вторгнення росії та територію України, був позбавлений можливості захистити своїх дітей та вивезти їх за межі країни з метою збереження їх життя та фізичного, емоційного і психологічного стану.
Його робота була пов`язана з охоронною діяльністю, він працював старшим охоронником групи швидкого реагування і для цього він був зобов`язаний використовувати засоби самооборони, а внаслідок незаконного кримінального переслідування та вилучення самозарядного травматичного пістолета і мисливської двоствольної рушниці він був позбавлений можливості у разі необхідності користуватися засобами самооборони.
 
Незаконне кримінальне переслідування тримало його у великій напрузі через приниження його честі, гідності, престижу та ділової репутації, моральні переживання у зв`язку з ушкодженням його здоров`я, що спричинило психоемоційний розлад. Він перебував постійно у внутрішній напрузі, що призводило до виснаження як фізичних, так і психічних сил. Незаконне кримінальне переслідування тримало у великій напрузі не тільки його, а і всю його сім`ю - дружину та трьох дітей.
 
Внаслідок незаконного переслідування йому завдано значної моральної та матеріальної шкоди. Вилучені грошові кошти, мобільний телефон, самозарядний травматичний пістолет та мисливська двоствольна рушниця йому так і не повернули, отже, його права знову порушуються.
 
Враховуючи норми закону та факт перебування під слідством та судом 34 місяці          і 28 днів, уважав, що розмір гарантованого відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на його користь за незаконне перебування під слідством та судом, становить 234 053,00 грн (6 700,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на січень 2023 року) х 34 місяці і 28 день (у перерахунку складають 6 253,33 грн), що відповідає мінімально гарантованому законом розміру.
Щодо завданої моральної шкоди, наслідками якої були і є його значні страждання, то  розмір грошової компенсації склав 1 000 000,00 грн.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти у сумі 1 234 053,00 грн компенсації моральної шкоди та судові витрати у розмірі 30 000,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі ГУ НП                     в Полтавській області та Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа - ДКС України, про стягнення моральної шкоди за незаконне та безпідставне переслідування правоохоронними органами та судом задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна в особі ГУ НП в Полтавській області та Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди за незаконне та безпідставне переслідування правоохоронними органами та судом моральну шкоду у розмірі 279 466,76 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 2 роки 10 місяців та 28 днів, чим йому було завдано моральних втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя. 
Позивач не довів, що наявність у нього певних захворювань, які виникли 17 серпня 2021 року та 23 грудня 2021 року, є наслідком його переживань саме під час перебування під слідством і судом.
 
Суд уважав, що відшкодуванню підлягала сума, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, з урахуванням обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань, доведеності позивачем вимушених змін у його житті, засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 279 466,76 грн. 
 
07 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - Ковжога О. І. подав заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правову допомогу          у розмірі 30 000,00 грн. 
 
Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області               від 13 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - Ковжоги О. І. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі ГУ НП в Полтавській області та Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа - ДКС України, про стягнення моральної шкоди за незаконне та безпідставне переслідування правоохоронними органами та судом задоволено.
Стягнуто з Держави Україна в особі ГУ НП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Стягнуто з Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
 
Задовольняючи заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції урахував положення статті 12 ЦПК України, уважав доведеним та співмірним заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу.   
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2025 року апеляційні скарги ГУ НП в Полтавській області та керівника Полтавської обласної прокуратури задоволено частково.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2024 року залишено без змін.
Додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області                    від 13 листопада 2024 року змінено в частині стягнення судових витрат, зменшено суму витрат на правову допомогу з Держави Україна в особі ГУ НП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 у розмірі з 15 000,00 до 7 500,00 грн та зменшено суму витрат на правову допомогу з Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 у розмірі з 15 000,00 до 7 500,00 грн.
 
В іншій частині додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2024 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції правильно врахував, що на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»                      з 01 квітня 2024 року встановлено розмір щомісячної заробітної плати у сумі 8 000,00 грн. Правильно визначив формулу розрахунку кінцевої суми моральної шкоди, завданої незаконними діями органів Полтавської обласної прокуратури під час знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом з 07 серпня 2020 року до 04 липня 2023 року тобто 34 місяці та 28 днів (34 місяці та 28 днів перебування під слідством х мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 8 000,00 грн, що становить 279 466,76 грн (34(місяці) х 8000 +7466,76 (28 днів).
 
Суд апеляційної інстанції вважав  правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 2 роки і 10 місяців та 28 днів, чим йому було завдано моральних втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя.
 
Змінюючи додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що наявні у матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Установив, що адвокат Ковжога О. І. надав перелік послуг, які здійснював під час надання правової допомоги ОСОБА_1 , на суму 30 000,00 грн. За таких обставин суд дійшов висновку, що зазначені представником ОСОБА_1 - адвокатом Ковжогою О. І. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн є завищеними, належним чином                             не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідачів, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції врахував складність справи та виконані роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені у цій справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 7 500,00 грн з кожного.
 
Короткий зміст касаційних скарг  
 
У квітні 2025 року ГУ НП в Полтавській області подалодо Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області                      від 01 листопада 2024 року, додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просило змінити оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог, поклавши відшкодування на Державу Україна, а не на її органи.
 
У квітні 2025 року виконувач обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2024 року, додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2024 рокута постанову Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2025 року,      в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року касаційну скаргу ГУ НП                            в Полтавській області залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ НП в Полтавській областіу справі, витребувано її матеріали із Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду                   у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями                      для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач -                     Коломієць Г. В. , судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_2 , Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2025 року у зв`язку                   з відставкою судді ОСОБА_2 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада                        2025 року) визначено такий склад колегії: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.,                     Черняк Ю. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга ГУ НП в Полтавській області мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 (провадження № 61-9043св22), від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21 (провадження № 61-7257св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22 (провадження № 61-18732св23).
 
Вважає, що суд не звернув увагу на ту обставину, що відповідачем у справі за таким позовом є держава, а не Держава Україна в особі Головного управління НП в Полтавській області, отже, сума, присуджена до стягнення, підлягає стягненню саме з Держави України, а не з органів, які діють від імені держави.
 
Судові витрати також підлягають стягненню з Держави Україна, а не її органів.
 
Касаційна скарга виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 02 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) та у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16 (провадження № 61-43404св18), від 21 жовтня 2020 року      у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року            у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 02 серпня 2023 року у справі № 761/13310/22 (провадження № 61-4779св23).
 
Заявник указує, що належним відповідачем у справі є ДКСУ. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
 
Моральна шкода, завдана ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового розслідування, підлягає відшкодуванню із розрахунку 1 600,00 грн за час перебування під судом і слідством, а не мінімальної заробітної плати.
 
У разі задоволення позовних вимог, стягнення судових витрат має здійснюватися       з Державного бюджету України, без посилань на особу - Полтавська обласна прокурату чи ГУ НП в Полтавській області. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2025 року ГУ НП У Полтавській області подало відзив, у якому просило касаційну скаргу виконувача обов`язки керівника Полтавської обласної прокуратури задовольнити.
 
Оскільки поданий відзив (заява про приєднання до касаційної скарги) не відповідає вимогам пункту 2 частини другої статті 395 частини третьої статті 397 ЦПК України, його слід залишити без розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Слідчим управлінням ГУНП в Полтавській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020170000000365, внесеному до ЄРДР 07 липня 2020 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалось прокуратурою Полтавської області, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
 
Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину,                       07 серпня 2020 року ОСОБА_1 затримано за статтею 208 КПК України.
 
08 серпня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 189 КК України.
 
Відповідно до ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави                   від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 діб. Строк тримання під вартою рахувати                         з 07 серпня 2020 року з 20:25 год до 20:25 год 05 жовтня 2020 року.
 
02 серпня 2020 року ухвалою Полтавського апеляційного суду ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави скасовано та обрано стосовно           ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистої поруки. ОСОБА_1 негайно звільнено з-під варти у залі суду. 
 
30 листопада 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 189 КК України. 
 
Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2021 року у справі № 539/4099/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого                        є склад кримінального правопорушення. 
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справі № 539/4099/20 апеляційні скарги прокурора Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, потерпілого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2021 року -  без змін. 
 
Відповідно до листа Державного управління «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» від 01 грудня 2023 року № 15/06-2/9989 ОСОБА_1                              з 11 серпня 2020 року до 02 вересня 2020 року утримувався в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)». Згідно з ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з-під варти         у залі суду. 
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, що підтверджено посвідченням від 09 січня 2020 року. 
 
На утриманні ОСОБА_1 перебувають діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 ,                  ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Згідно з листом ГУ НП в Полтавській області від 31 липня 2023 року № 24/К-1085           у задоволенні клопотання адвоката Ковжоги О. І. про повернення майна, вилученого в рамках кримінального провадження № 12020170000000365 від 07 липня               2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 189 КК України, відмовлено, оскільки на адресу Слідчого управління ГУНП в Полтавській області вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2021 (справа № 539/4099/20), яким визначено долю речових доказів у кримінальному провадженні № 12020170000000365 від 07 липня                  2020 року, а також ухвала Полтавського апеляційного суду про залишення вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 листопада 2021 року (справа № 539/4099/20) в силі, не надходили.  
 
У періоди з 17 серпня до 26 серпня 2021 року та з 23 грудня 2021 року до 05 січня 2022 року ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування.
 
Представник ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про відшкодування витрат, договір про надання правової допомоги від 10 липня            2023 року, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року, квитанцію від 10 липня 2023 року на суму 30 000,00 грн, розрахунок суми гонорару (винагороди) за надання правової допомоги на суму 30 000,00 грн, акт виконаних робіт згідно з договору про надання правової допомоги від 10 липня      2023 року від 05 липня 2024 року.
Долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги від 29 грудня 2023 року та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Ковжоги О. І. 
 
Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року, адвокат Ковжога О. І. зобов`язується надавати ОСОБА_1 юридично-правову допомогу щодо стягнення моральної шкоди за незаконне та безпідставне переслідування правоохоронними органами та судом клієнта.
Сторони домовилися, що клієнт зобов`язується за виконану роботу сплатити гонорар за домовленістю сторін, що визначено у додатку № 1.
 
У додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року сторони узгодили, що ОСОБА_1 за послуги адвоката Ковжоги О. І. сплачує гонорар (винагороду) у розмірі 30 000,00 грн за надання юридично-правової допомоги відповідно до умов договору.
 
Згідно з розрахунком суми гонорару (винагороди) за надання правової допомоги адвокат Ковжога О. І., на виконання умов договору про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року, надав ОСОБА_1 юридично-правову допомогу, а саме: консультації і роз`яснення з правових питань 2:30 год - 3 500,00 грн, підготовка адвокатського запиту до Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» 0:45 год - 750,00 грн, підготовка адвокатського запиту до Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області від 20 вересня 2023 року 0:45 год - 750,00 грн, підготовка позовної заяви 5:00 год - 10 000,00 грн, участь у судових засіданнях 10 засідань - 15 000,00 грн, що разом складає 30 000,00 грн.
 
Позивач здійснив оплату за правничу допомогу адвоката на суму 30 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 10 липня 2023 року б/н на суму 30 000,00 грн.
 
11 листопада 2024 року ГУ НП в Полтавській області подало пояснення, згідно з якими просило відмовити в ухваленні додаткового рішення у справі, обґрунтовуючи тим, що заявлена сума витрат на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн                             є завищеною. У матеріалах справи відсутні підтвердження адвокатом факту оприбуткування отриманої суми гонорару даними книги обліку доходів і витрат.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначали неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга ГУ НП в Полтавській області підлягає задоволенню.
 
Касаційна скарга виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У частинах першій, другій статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи                    у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                 і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідають.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
У частинах першій, другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає               у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру                          у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі                 і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
 
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону).
 
Згідно з положеннями статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тлумачення змісту наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом      у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення стосунків або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, дійшли правильного висновку про те, що у результаті незаконного перебування під слідством позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду. Факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди      у цьому випадку презюмується.
 
Під час визначеня розміру відшкодування моральної шкоди суди врахували обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом, а саме у період з 07 серпня 2020 року (дата затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину) до 04 липня 2023 року (набрання законної сили вироком суду), тобто 34 місяці та 28 днів, та стягнули моральну шкоду у розмірі 279 466,76 грн, яка є мінімальним гарантованим законодавцем розміром компенсації моральної шкоди.
 
Вказана сума є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) ОСОБА_1 за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, які призвели до значних душевних страждань, погіршення його відносин з оточуючими, порушення нормальних життєвих зв`язків та стану здоров`я, приниження честі та ділової репутації, перебування під слідством більше двох років мало для позивача психотравмуючі наслідки.
 
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги виконуючого обов`язки керівника Полтавської обласної прокуратури у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди з розміру, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, Верховний Суд наголошує, що при визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на момент розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування (див. постанову Верховного Суду         від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21)).
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції,  правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи судом. Верховний Суд погоджується з такими висновками. 
 
Отже, доводи касаційної скарги виконуючого обов`язки керівника Полтавської обласної прокуратури в цій частині не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи по суті позовних вимог.
 
Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними. Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційних скарг на відповідну судову практику Верховного Суду. 
 
При вирішенні спору суди попередніх інстанцій правильно застосували правові висновки, викладені у Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року           у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298-цс18), постановах Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 211/2832/19 (провадження № 61-9749св23),              від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження № 61-6127св19).
 
При цьому колегія суддів констатує, що судова практика Верховного Суду                               з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд виходить                 з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Разом з тим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкт його виконання, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим, з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України                    є Держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
 
Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. 
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження                          № 12-110гс18)).
 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції підлягають зміні                  в частині стягнення відшкодування моральної шкоди не з Держави України в особі ГУ НП в Полтавській області та Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, а з Державного бюджету України.
 
Отже, доводи касаційної скарги ГУ НП в Полтавській області у цій частині знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.  
 
При цьому колегія суддів спростовує доводи касаційної скарги виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури про неналежний склад відповідачів у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки такі доводи суперечать частині першій статті 170 ЦК України, пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011. 
 
Щодо розподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції
 
ГУ НП в Полтавській області та виконувач обов`язків керівника Полтавської обласна прокуратура не оскаржують додаткове рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу.
 
Касаційні скарги місять доводи про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції неправильно застосували вимоги статей 3, 4 Закону та дійшли помилкового висновку про стягнення цих витрат з надання правничої допомоги з Держави в особі відповідачів, а не з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції у незміненій судом апеляційної інстанції частині визначив порядок стягнення (компенсації) витрат на професійну правничу допомогу з відповідачів у дольовому порядку.
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
 
Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
 
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження 12-161гс18),       від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19)).
Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
 
Отже, доводи касаційних скарг у цій частині є обґрунтованими.
 
Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів уважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи.
 
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню                              з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. 
 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року             у справі № 711/1765/22 (провадження № 61-4710св23), від 15 жовтня 2025 року             у справі № 216/5629/23 (провадження № 61-11661св24).
 
Проте суди попередніх інстанцій на це уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу з Держави України в особі ГУ НП в Полтавській області та Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури в дольовому порядку.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції  та постанова суду апеляційної інстанції в частині способу відшкодування моральної шкоди, стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу ухвалені з помилковим застосуванням норм матеріального права, вказані судові рішення підлягають зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених                   у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»  судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 грудня 2019 року у справі №240/6150/18 (провадження № К/9901/21650/19) вказав, що « вимоги про розподіл судових витрат не належать до позовних і не впливають на розмір ставки судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а також з огляду на те, що розмір судового збору за подання скарги на рішення суду залежить від суми судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги                  (крім оскарження ухвали суду з процесуальних питань), підстави вимагати сплати судового збору за подання апеляційної або касаційної скарги на додаткове рішення (додаткову постанову) суду щодо розподілу судових витрат немає».
 
З урахуванням принципу пропорційного розподілу судових витрат між сторонами справи, а також задоволення касаційної скарги ГУ НП в Полтавській області, сума судового збору, яка підлягає компенсації на користь ГУ НП в Полтавській області, становить 4 471,47 грн.
 
Беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням положень частини шостої статті 141 ЦПК України, зазначені судові витрати підлягаю компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Верховний Суд змінив рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції щодо вирішення позову по суті, виклавши їх резолютивні частини у редакції цієї постанови. 
 
При цьому за наслідками розгляду справи Полтавська обласна прокуратура,                       не зважаючи на часткове задоволення касаційної скарги, не отримала очікуваний результат. Отже, підстав для компенсації за рахунок держави судового збору, сплаченого за подачу касаційної скарги, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ
 
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області задовольнити.
 
Касаційну скаргу виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2025 року              в частині відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши резолютивну частину у такій редакції:
 
«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 279 466,76 грн (двісті сімдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят шість гривень 76 коп.)».
 
Додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області                   від 13 листопада 2024 року, постанову Полтавського апеляційного суду                           від 26 березня 2025 року у частині зміни додаткового рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2024 року щодо стягнення з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області та з Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 по 7 500,00 грн витрат на правничу допомогу з кожного, змінити, виклавши другий, третій абзаци резолютивних частин у такій редакції:

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги, у розмірі 15 000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень 00 коп.)».
 
В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області          від 01 листопада 2024 року, додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2024 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 березня 2025 року залишити без змін.
 
Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Полтавській області за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір, сплачений у суді касаційної інстанції, у розмірі 4 471,47 грн (чотири тисячі чотириста сімдесят одну гривну 47 коп.). 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,       є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець

 
                                                                                                                                  Ю. В. Черняк