Справа № 135/1057/20
Провадження № 22-ц/801/2440/2025
№ 22-ц/801/2310/2025
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року	Справа № 135/1057/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.
учасники справи:
позивач-відповідач: ОСОБА_1 
відповідачі-позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – адвоката Соловйова Віктора Вікторовича на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 18 вересня 2025 року, ухвалені місцевим судом за головування судді Волошиної Т. В., повний текст рішення складений 22 серпня 2025 року, повний текст додаткового рішення складений 18 вересня 2025 року, 

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, такі обґрунтовано тим, що в травні 2018 року відповідачі, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, просили ОСОБА_1 надати в борг грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США, які були їм необхідні на потреби сім`ї. 
01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 260000,00 грн, що на момент укладання договору становило еквівалент 10000,00 доларів США. Відповідно до пунктів 1.2, 1.2.1 договору позикодавець має право на отримання від позичальника процентів у розмірі 24 % річних, які підлягають щомісячній сплаті, 1 числа кожного місяця до моменту повного повернення позики. Згідно з пунктом 2 договору, позичальник зобов`язаний повернути основну суму боргу та нараховані проценти не пізніше 01 червня 2019 року.
Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою, власноруч складеною відповідачем в день отримання позики, що містить усі істотні реквізити та засвідчує безспірність зобов`язання.
Позивач вважає, що відповідачі є солідарними боржниками за договором позики, оскільки вони є подружжям, майно набуте під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а зобов`язання, взяті одним із подружжя в інтересах сім`ї, покладають відповідальність на обох з подружжя.
Наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки, складеної ОСОБА_2 , відсутність у ній відміток про повне або часткове повернення відповідачами позики та відсутність у них окремої розписки про повернення позивачу позики підтверджує факт невиконання ними своїх зобов`язань за договором. 
За розрахунком позивача загальний розмір заборгованості за договором позики за період з 02 червня 2019 року по 01 вересня 2024 року становить 961 643,96 грн, з яких: 260000,00 - основна сума боргу, 327899,18 грн – відсотки згідно п.1.2 договору, 176659,68 грн – пеня, 156112,01 – інфляційні втрати, 40973,09 грн – 3% річних. 
За таких обставин, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказаний розмір заборгованості , а також судові витрати.
У вересні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.
Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 01 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики на суму 260 000 грн (еквівалент 10 000 доларів США) зі сплатою 24 % річних, строком повернення до 01 червня 2019 року.
Разом з тим, умови договору позики передбачають, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань з повернення позики позичальник передає в заставу автомобіль «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску. При цьому передбачено, договір застави є додатком до договору позики, а у випадку невиконання зобов`язань виконання договору позики відбудеться за рахунок заставного майна. 
Розписка від 01 червня 2018 року підтверджує отримання коштів та містить застереження про залишення в зобов`язаннях автомобіля «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску.
Однак, як зазначають відповідачі-позивачі, будь-яких доказів, що вказаний транспортний засіб, який став предметом застави на момент укладення оспорюваного договору та належав особисто позичальнику в договорі позики не зазначено, а сам договір застави до матеріалів справи не надано. 
Відповідно вказують, що укладення договору застави не відбулось, а тому вважають договір позики недійсним, оскільки сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов. 
ОСОБА_3 також зазначає, що не надавала згоди на укладення договору позики, не підтверджувала, що договір укладатиметься ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а матеріали справи не містять доказів, що кошти використані саме з цією метою. Крім того, у договорі позики відсутній її підпис, як і у сторін договору відсутня її письмова згода на його укладення. 
За таких обставин, просили визнати договір позики від 01 червня 2018 року недійсним та стягнути судові витрати.
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року первісний позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за період з 02 червня 2019 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 330061,80 грн, з яких 260000,00 грн – основна сума боргу, 48756,05 грн – індекс інфляції за весь час прострочення, 21305,75 грн - три проценти річних від простроченої суми. В іншій частині позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено. 
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено. 
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 3300,21 грн судового збору.
Додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 вересня 2025 року частково задоволено заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Соловйова В. В. про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20250,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із такими рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Соловйов В. В. оскаржує їх в апеляційному порядку. 
Вважаючи рішення суду від 13 серпня 2025 року незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги первісного позову задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову – відмовити. 
Обґрунтовуючи доводи скарги, адвокат, цитуючи положення ст. 60, 65 СК України та правові висновки Верховного Суду, вказує, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси подружжя. Проте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доказів куди були витрачені кошти не надали, суд першої інстанції на це уваги не звернув, а навпаки поклав обов`язок доведення цільового використання грошових коштів на позикодавця ОСОБА_1 , тоді як мав би визнати встановленою обставину, що грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, і стягнути борг у солідарному порядку. При цьому суд не врахував пояснень ОСОБА_1 як свідка. 
Скаржник також вважає помилковими висновки суду в частині вирішення його вимог про стягнення нарахованих відсотків за договором позики, оскільки сторони у договорі визначили розмір процентів, порядок та строки їх сплати, що відповідає положенням ст. 1048 ЦК України, тому такі підлягають стягненню за період з 02 червня 2019 року по 01 вересня 2024 року у розмірі 327899,18 грн, як визначено позивачем-відповідачем.
Не погоджується адвокат і з рішенням суду щодо нарахування індексу інфляції та 3% річних та вказує на помилкове застосування до правовідносин положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки вважає, що він підлягає застосуванню до тих правовідносин, де кредитодавцем (позикодавцем) є спеціальний суб`єкт, а саме банк або інша фінансова установа. Відповідно вважає, що вимоги ОСОБА_1 в цій частині мають бути задоволені у повному обсязі та необхідно стягнути за період з 02 червня 2019 року по 01 вересня 2024 року 40973,09 грн – 3% річних та 156112,01 грн – інфляційних втрат.
Аргументуючи скаргу адвокат зазначає, що умовами договору позики дійсно не передбачені умови про нарахування пені, однак, суд безпідставно не застосував положення ст. 549 ЦК України, якою прямо передбачено розмір пені та право кредитора вимагати її сплати. Тому з пеня в розмірі 176659,68 грн підлягає стягненню у повному обсязі. 
Щодо зустрічних позовних вимог, то вважає, що суд мав би відмовити у задоволенні позовних вимог з інших підстав, оскільки знову ж таки, на думку скаржника, необхідним було встановлення мети витрати коштів, тоді як суд неправомірно переклав обов`язок доказування на ОСОБА_1 . 
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, скаржник вказує, що фактично задоволення апеляційної скарги на основне рішення та стягнення боргу у солідарному порядку матиме наслідком для стягнення витрат на правничу допомогу також у солідарному порядку. Разом із тим, вважає додаткове рішення суду незрозумілим, необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи та просить його скасувати, ухваливши нове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 40500,00 грн витрат на правничу допомогу.
27 жовтня 2025 року представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокатом Драчук Т. М. подано відзиви на апеляційні скарги, де вважає рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 18 вересня 2025 року законним та обґрунтованими, ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення – без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідають.
Судом установлено, що 01 червня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено письмовий договір позики, складений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.
Згідно з умовами договору, позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 260000,00 грн, еквівалент 10000,00 доларів США. Факт отримання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником на момент передання коштів (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2 договору позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 24 % річних; проценти сплачуються щомісяця, 1 числа кожного місяця до дня повернення позики (п. 1.2.1 договору), готівкою у гривні «на картку позикодавця», якщо сторони не погодили інше місце передачі.
Відповідно до п. 2 договору позики та проценти підлягають поверненню позикодавцеві готівкою у строк до 01 червня 2019 року; позика повертається частинами — не менше ніж 26 000 грн за один календарний місяць (п. 2.1). Про часткове повернення позики/сплату процентів позикодавець робить відмітку на розписці або видає окрему розписку (п. 2.2 договору); після повного повернення позики розписка повертається позичальнику (п. 2.3 договору).
Розділ 3 договору передбачає забезпечення виконання зобов`язань заставою автомобіля «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2013 року випуску (п. 3.1), із укладенням окремого договору застави як додатка до договору позики, що має набрати чинності не пізніше одного тижня від дати підписання позики (п. 3.2). Пункт 3.6 визначає, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань вимоги позикодавця задовольняються за рахунок заставного майна шляхом його реалізації; через недостатність виручених коштів — за рахунок іншого майна позичальника (п. 3.7).
Повернення позики має бути здійснене за адресою: АДРЕСА_1 ; позика повертається у національній валюті України або у доларах США (п. 3.10 договору).
Пунктом 5.1 договору передбачено, що документом, який підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання, є розписка позичальника, що знаходиться у позикодавця.
За п. 7 договору, у разі прострочення повернення суми позики позичальник, крім сплати процентів за п. 1.2, зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24 % річних від простроченої суми.
Пунктом 9.8 договору містить підтвердження, що чоловік (дружина) кожної зі сторін погоджується з укладенням цього договору. Договір є реальним і вважається укладеним з моменту передання грошей; на підтвердження передачі коштів позичальник видає позикодавцеві розписку (п.п. 11, 11.1).
Також судом встановлено, що 01 червня 2018 року ОСОБА_2 власноруч склав і підписав письмову розписку, якою підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі, що за домовленістю сторін становила еквівалент 10000,00 доларів США, що на дату підписання документа відповідало сумі 260000,00 грн, зазначеній у письмовому договорі позики від тієї ж дати.
У тексті розписки міститься застереження щодо залишення в зобов`язаннях автомобіля марки «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , 2013 року випуску, як предмета забезпечення виконання боргового зобов`язання.
Розписка складена у письмовій формі, що містить власноручний підпис позичальника та необхідні ідентифікаційні реквізити, достатні для визначення сторін, суми та підстави виникнення грошового зобов`язання. Її зміст повністю узгоджується з умовами письмового договору позики від 01 червня 2018 року щодо суми, дати отримання коштів та визначеного сторонами способу забезпечення.
Разом з тим, розписка не містить жодних відміток про часткове або повне повернення коштів. Відповідно до пунктів 2.2–2.3 договору позики, саме на розписці мали б проставлятися відмітки щодо здійснення часткових платежів, а після повного виконання зобов`язання розписка підлягала б поверненню позичальнику. Оригінал розписки перебуває у кредитора, жодних позначок про внесення платежів чи окремих квитанцій чи розписок про прийняття коштів до суду не подано.
Задовольняючи частково первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним укладення між сторонами 01 червня 2018 року договору позики та передачі ОСОБА_2 грошових коштів згідно розписки. При цьому вказав, що сукупність встановлених обставин, а саме: перебування оригіналу розписки у позикодавця, відсутність відміток про платежі, відсутність підтверджень виконання зобов`язання відповідачем, свідчать про невиконання боржником умов договору позики як у повному, так і в частковому обсязі в установлені строки, що підтверджує наявність у позивача порушеного майнового права та правомірність звернення з вимогою про стягнення основної суми боргу в розмірі 260000,00 грн. Разом із тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову щодо стягнення за період з 02 червня 2019 року по 01 вересня 2024 року процентів за договором позики вважав, що такі не відповідають правовій природі зобов`язання та вони заявлені поза межами дії положень ст. 1048 ЦК України. Вимогу про стягнення пені суд вважав необґрунтованою, адже умовами договору не передбачено її нарахування. Щодо вимог ОСОБА_1 про застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, то з урахуванням норм п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, дійшов висновку про стягнення інфляційних втрат на суму 48756,05 грн та 3% річних на суму 21305,75 грн. 
Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_3 солідарного обов`язку щодо погашення заборгованості, оскільки остання не була стороною договору, згоди на укладення цього договору не надавала, умовами договору не передбачено цільового призначення переданих коштів, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази її обізнаності щодо: факту укладання договору позики; його умов, зокрема розміру отриманих сум та строків повернення; використання коштів на потреби сім`ї Скаковських.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вважав, що відсутність оформленого договору застави, навіть якщо його укладення передбачено умовами договору позики, не впливає на дійсність основного зобов`язання. Така обставина лише обмежує позикодавця у можливості задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку за рахунок предмета застави. Водночас матеріалами справи підтверджено, що договір позики від 01 червня 2018 року укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який є єдиним позичальником за цим правочином. Жодних доказів того, що правочин укладено від імені обох подружжя або в інтересах сім`ї до суду не надано. Крім того, в межах розгляду первісного позову судом вже встановлено, що кошти, отримані за договором позики, не використовувалися на задоволення потреб сім`ї, у зв`язку з чим солідарна відповідальність подружжя не застосовувалася, а вимоги були задоволені виключно щодо ОСОБА_2 . За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування ч. 3 ст. 65 СК України щодо презумпції згоди іншого з подружжя на укладання правочину, оскільки сам факт укладання договору не пов`язаний із сімейним інтересом. Відсутність підпису ОСОБА_3 або формальної згоди не впливає на правову силу договору, укладеного її чоловіком в межах його цивільної правоздатності та дієздатності.
Вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення та розподілу судових витрат, суд першої інстанції, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, тобто відповідністю понесених витрат, складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, а також співмірності цих витрат із ціною, конкретних обставин справи, дійшов висновку, що визначений стороною позивача за первісним позовом до відшкодування гонорар, є завищеним та не є співмірним, обґрунтованим та пропорційним об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, тому стягненню з відповідача ОСОБА_2 підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 20250,00 грн.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів цілком погоджується.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст. 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21, від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц).
Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (ст. 215 ЦК України).
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.
Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (ст. 65 СК України).
При цьому позивачі за зустрічним позовом посилались на відсутність укладеного договору застави, передбаченого пунктом 3.2 договору позики, як на підставу недійсності останнього. Разом з тим, положеннями глави 49 ЦК України та Законом України «Про заставу» встановлено, що застава є одним із способів забезпечення виконання зобов`язань, проте її укладання не є істотною умовою для основного договору позики.
Відсутність оформленого договору застави, навіть якщо його укладення передбачено умовами договору позики, не впливає на дійсність основного зобов`язання. Така обставина лише обмежує позикодавця у можливості задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку за рахунок предмета застави.
Отже, положення пункту 3.2 договору позики щодо забезпечення виконання зобов`язання укладенням договору застави не є істотною умовою договору позики в розумінні статті 638 ЦК України. Відсутність цього додаткового договору не змінює природи та чинності основного зобов`язання.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору позики від 01 червня 2018 року недійсним.
Враховуючи вищенаведене, встановивши факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів, що підтверджується належними доказами та не заперечується сторонами, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про виникнення між вказаними особами позикових правовідносин, зобов`язання за якими позичальник не виконав в повному обсязі та у зв`язку з цим про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики.
Разом із тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для солідарного обов`язку ОСОБА_3 з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та погоджується із відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення з неї грошових коштів за договором позики від 01 червня 2018 року.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі  № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц, про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
Подібні висновки викладені Верховним Судом і у постанові від 26 серпня 2025 року у справі № 204/3602/23.
Звертаючись до суду із первісним позовом ОСОБА_1 стверджував, що договір позики ОСОБА_2 укладено в інтересах сім`ї ОСОБА_4 .
Однак належні та допустимі докази того, що позичені грошові кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї  ОСОБА_4 у матеріалах справи відсутні, такі сторонами не надані, а самі лише показання ОСОБА_1 , допитаного як свідка, такими самостійними доказами бути не можуть.
З огляду на викладене належить стверджувати про відсутність підстав для солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , на спростування апеляційних доводів останнього.
Апеляційний суд також критично оцінює доводи скарги ОСОБА_1 щодо хибності висновків суду про відмову у задоволенні його позову в частині стягнення відсотків за договором позики та пені за період з 02 червня 2019 року до 01 вересня 2024 року зважаючи на наступне.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
У цій постанові (пункт 6.36) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання із повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Із огляду на вищевикладене, суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у стягненні процентів за договором позики правильно врахував, що сплинув строк, на який була надана позика, період, за який позивачем нараховані відсотки та дійшов безпомилкового висновку, що після закінчення строку надання позики 01 червня 2019 року підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні. В свою чергу вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за період користування позикою, тобто з 01 червня 2018 року до 01 червня 2019 року не заявлялися та такі не є предметом судового розгляду.
Щодо позовних вимог про стягнення пені у сумі 176659,68 грн, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).
Відповідальність сторін у разі несвоєчасного виконання умов договору позики від 01 червня 2018 року передбачена, зокрема у пункті 7 договору.
У пункті 7 договору визначено виключно обов`язок позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 24% річних, однак, відповідальність у вигляді пені не передбачено.
Таким чином, умовами договору позики не передбачено стягнення пені за прострочення сплати кредиту, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також задоволенню не підлягають, всупереч доводів апеляційної скарги.
Щодо нарахування індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, то боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). 
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення (речення перше пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Суд першої інстанції, встановивши, що з 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан, правильно застосував положення ч. 2 ст. 625  ЦК України та в межах позовних вимог дійшов цілком обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період із 02 червня 2019 року по 23 лютого 2024 року.
Інші доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованих висновків суду першої інстанції, викладені у рішенні суду від 13 серпня 2025 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Щодо додаткового рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 вересня 2025 року, то слід зазначити, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21.
Додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 вересня 2025 року стосується вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції вважав, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу позивача за первісним позовом є завищеним та неспівмірним складності справи та обсягу наданих послуг, тому дійшов висновку, що з урахуванням заявлення позовних вимог підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20250,00 грн
В апеляційній скарзі скаржник вказує виключно на те, що оскільки він просить скасувати рішення Ладижинського міського суду від 13 серпня 2025 року, то підлягає скасуванню і додаткове рішення цього суду від 18 вересня 2025 року про стягнення витрат на правничу допомогу.
Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що підстави для скасування додаткового рішення, ухваленого у цій справі, відсутні.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Соловйова Віктора Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 серпня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 18 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий     О. Ю. Береговий

Судді:     О. С. Панасюк

Т. М. Шемета