ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 420/26951/24
адміністративне провадження № К/990/49028/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого-судді - Мацедонської В. Е.,
суддів: Желєзного І. В., Мельник-Томенко Ж. М.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року (суддя Лебедєва Г. В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року (головуючий суддя Осіпов Ю. В., судді: Коваль М. П., Скрипченко В. О.),
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант», грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік за повний рік та у повному обсязі, на підставі заяви ОСОБА_1 від 08 липня 2024 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік за повний рік та у повному обсязі;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант», грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік за повний рік та у повному обсязі, на підставі заяви ОСОБА_1 від 08 липня 2024 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток з 2024 рік за повний рік та у повному обсязі;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант», грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, на підставі заяви ОСОБА_1 від 08 липня 2024 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант», грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, на підставі заяви ОСОБА_1 від 08 липня 2024 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про здійснення нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що під час звільнення його у відставку, у зв`язку з непридатністю до військової служби, та виключення позивача зі списків особового складу військової частини, відповідачем не нараховано та не виплачено грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік та грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, чим допущено порушення трудового законодавства України при звільненні.
ІІ. Установлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант».
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 лютого 2024 року № 44 майстра-сержанта ОСОБА_1 , командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28 грудня 2023 року 
№ 129-РС у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатність до військової служби з переоглядом 6-12 місяців), слід вважати таким, що справи та посаду здав 13 лютого 2024 року та з 13 лютого 2024 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення за загальновійськовою нормою № 1 з 14 лютого 2024 року у військовій частині НОМЕР_1 та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, цим наказом вирішено питання щодо виплати сум грошового та матеріального забезпечення, які належать позивачу до виплати при виключенні зі списків особового складу військової частини.
08 липня 2024 року позивачем через Урядовий контактний центр (реєстраційний № МЕ-17512126) подана заява на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , у якій просив: здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант», грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік за повний рік та у повному обсязі. 
Цього ж дня, через Урядовий контактний центр (реєстраційний № МЕ-17511761) позивач також подав заяву на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , у якій просив: здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «майстер-сержант», грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Листом ВЧ НОМЕР_1 від 01 серпня 2024 року № 761/1529 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік за повний рік та у повному обсязі, мотивуючи відсутністю правових підстав для таких виплат. 
Також листом ВЧ НОМЕР_1 від 01 серпня 2024 року № 761/1532, позивачу відмовлено у виплаті грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, оскільки, на думку відповідача, відсутні правові підстави для виплати такої грошової компенсації.
Уважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, 27 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано позивачу для усунення недоліків позовної заяви 10-денний строк з дня отримання копії ухвали. Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк на звернення до суду з цим позовом, визначений статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
На виконання вимог цієї ухвали суду, 05 вересня 2024 року позивач направив заяву про усунення недоліків позовної заяви, у якій наполіг на тому, що строк звернення ним не пропущено, оскільки він скористався передбаченим законом способом досудового врегулювання спору із відповідачем та отримав його відмову 02 серпня 2024 року засобами електронного зв`язку. На думку позивача, саме з 02 серпня 2024 року розпочався перебіг процесуального строку для його звернення до адміністративного суду із позовом про відмову у нарахуванні та виплаті належних йому грошових коштів на підставі заяв від 08 липня 2024 року, що є предметом даного позову.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 лютого 2024 року № 44, ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу військової частини та знятий з усіх видів забезпечення з 13 лютого 2024 року, проте з позовом до суду звернувся лише 27 серпня 2024 року, що, власне, чітко свідчить про подання даного позову з порушенням строків, передбачених у КЗпП України. 
При цьому, суди попередніх інстанцій уважають, що факт отримання ОСОБА_1 листів ВЧ НОМЕР_1 про відмову у нарахуванні та виплаті йому грошової компенсації (02 серпня 2024 року), не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата жодним чином не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, установленого статтею 233 КЗпП України.
Також, апеляційний суд наголосив, що звернення позивача до ВЧ НОМЕР_1 не є досудовим врегулюванням спору і, відповідно, отримання відповіді не змінює того моменту, з якого останній повинен був дізнатися про порушення своїх прав та, тим більше, не свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися в суд за захистом порушених, на його думку, прав чи законних інтересів з дня проведення з ним розрахунку, виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. У даному випадку, звернення до відповідача ініційоване позивачем фактично більше ніж через шість місяців з моменту його звільнення. Будь-яких об`єктивних перешкод своєчасно звернутися за захистом своїх порушених прав до суду позивач не наводив.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій не знайшли підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду та дійшли висновку про наявність підстав для застосування пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
ІІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
18 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі частини другої статті 328 КАС України.
ІV. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
На обґрунтування позиції скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій допустили помилкове тлумачення приписів частини другої статті 233 КЗпП України щодо визначення початку перебігу тримісячного строку для звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Зауважив, що трудовим законодавством України (частиною другою статті 233 КЗпП України) чітко визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). 
Позивач уважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що у витязі з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 13 лютого 2024 року № 44 не зазначено конкретних сум, які нараховані та повинні бути виплачені ОСОБА_1 при звільненні. Цей наказ містить виключно вказівку на складові грошового та матеріального забезпечення, які мають бути нараховані та виплачені позивачу при звільненні. На переконання скаржника, саме листи відповідача від 01 серпня 2024 року № 761/1529 та № 761/1532, якими було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік і грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, слід уважати належними документами, у розумінні положень статті 233 КЗпП України, а тому про бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати вказаних сум він дізнався 02 серпня 2024 року, як наслідок -з 02 серпня 2024 року, на думку позивача, повинен обчислюватися тримісячний строк для звернення до суду з цим позовом. 
Крім того, ОСОБА_1 , посилаючись на положення Закону України «Про звернення громадян», наголосив, що він скористався правом на досудове врегулювання спору, подавши відповідні заяви відповідачу, а тому, на його думку, висновки судів попередніх інстанцій про те, що перебіг строку на звернення до суду з цим позовом починається з дати винесення наказу ВЧ НОМЕР_1 про звільнення позивача та виключення його зі списків особового складу є помилковими.
Відповідач відзив на касаційну скаргу не подавав, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України установлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, за частиною першою якої визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
VІ. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Предметом оскарження у цій справі є незгода ОСОБА_1 з ненарахуванням та невиплатою відповідачем під час його звільнення грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік і грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі місячного грошового забезпечення. При цьому, на думку скаржника, тримісячний строк на звернення до суду з цим позовом слід обраховувати не з моменту його звільнення, а з моменту отримання ним листів ВЧ НОМЕР_1 про відмову у нарахуванні та виплаті таких компенсацій (02 серпня 2024 року).
Отже, спірним питанням у цій справі є визначення саме моменту початку перебігу тримісячного строку на звернення до суду з цим позовом у розумінні положень частини другої статті 233 КЗпП України.
З цього приводу Верховний Суд зазначає таке.
Аналіз викладених вище положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням правової визначеності в публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Поряд з цим, процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Звернення до суду за межами строків, визначених у статі 122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.
Отже, за загальним правилами строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був звільнений 13 лютого 2024 року відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 лютого 2024 року № 44.
Так, на момент виникнення спірних правовідносин стаття 233 КЗпП України діяла у новій редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, і передбачала:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Тобто, на момент звільнення позивача з військової служби трудове законодавство України установлювало тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах, зокрема, про виплату всіх сум, які належать працівникові при звільненні (у цій справі - грошова компенсація щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік і грошова допомога для оздоровлення за 2024 рік у розмірі місячного грошового забезпечення).
Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року).
У зазначеній постанові Судова палата, серед іншого, сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, і виснувала, що до позовних вимог, які стосуються періоду, який починається з 19 липня 2022 року застосуванню підлягають положення статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. 
При цьому, Судова палата зазначила, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення (у цій справі - грошової компенсації та грошової допомоги), є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. 
Повертаючи позовну заяву, суди попередніх інстанцій уважали, що датою, з якої ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права на виплату йому грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік і грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, є день звільнення позивача, адже зміст наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 лютого 2024 року № 44 беззаперечно свідчить, що відповідачем було повідомлено позивача про всі види виплат, які останній отримає (отримав) при звільненні. Як наслідок, суди дійшли висновку, що 13 лютого 2024 року ОСОБА_1 був обізнаний щодо сум, належних йому до виплати під час звільнення з військової служби.
Верховний Суд зауважує, що чинне законодавство не передбачає форми документа, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат, а також способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, Верховний Суд дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про суму нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;
в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 року (№ 95), ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема,
(b) під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.
У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 року (№ 85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін:
(a) валова сума нарахованої заробітної плати;
(b) усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру;
(c) чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.
Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати.
Як зазначалося, законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.
Таким чином, для встановлення дат, з якими частина друга статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з відповідним позовом, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначених періодів. Крім того, для обрахунку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду, суд повинен встановити дату одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2025 року у справі № 460/7194/24 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
Натомість, Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні належні документи, зі змісту яких було б за можливе встановити суми всіх виплат, які були нараховані ОСОБА_1 при звільненні (з детальним розрахунком по кожній виплаті). При цьому, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі та відзиві на неї, сторони не зазначали про дату фактичного отримання позивачем цих виплат. Такі обставини не встановлювалися й судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з цим позовом.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення процесуального питання (у цій справі - встановлення дати одержання позивачем письмового повідомлення про суми, з детальним розрахунком, які були нараховані та виплачені йому при звільненні), у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про недотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом та, як наслідок, повернення позовної заяви на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 та частини другої статті 123 КАС України.
Щодо посилання ОСОБА_1 на отримання ним відповідей на заяви про нарахування та виплату грошової компенсації, які оформлені листами ВЧ НОМЕР_1 від 01 серпня 2024 року, лише 02 серпня 2024 року і саме з цієї дати, на думку позивача, починається тримісячний строк на звернення до суду з цим позовом, колегія суддів уважає такі доводи скаржника помилковими, оскільки листи ВЧ НОМЕР_1 від 01 серпня 2024 року № 761/1529 та № 761/1532, якими було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації щорічної основної та додаткових відпусток за 2024 рік і грошової допомоги для оздоровлення за 2024 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, не є документами, які підтверджують інформацію про обсяг і характер виплачених йому сум при звільненні у розумінні положень статті 110 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та за наслідками її перегляду постанови суду апеляційної інстанції про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ураховуючи результат касаційного розгляду, витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя В. Е. Мацедонська
Судді І. В. Желєзний
Ж. М. Мельник-Томенко