ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/26375/25
Провадження № 22-ц/820/303/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Спірідонової Т. В. (суддя-доповідач), Гринчука Р. С., Костенка А. М.,
секретар судового засідання - Кошельник В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/26375/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року, у складі судді Стефанишина С.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди, 

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з держави Україна на його користь тридцять мільйонів гривень моральної шкоди, завданої йому порушення його права на судовий захист внаслідок тривалого невиконання рішення суду у справі 
№ 686/17187/24.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що постанова Хмельницького апеляційного суду у справі № 686/17187/24 мала бути виконана 03 грудня 2024 року, проте з вини відповідача до цього часу не виконано, чим завдано позивачу моральної шкоди, яку позивач оцінює у тридцять мільйонів гривень. 
Зазначав, що моральна шкода завдана йому полягає у порушенні його права на судовий захист. Розмір моральної шкоди за порушене право розрахована позивачем за його вільним волевиявленням з врахуванням рішень ЄСПЛ без будь-якої методики. Вважає, що відшкодування моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ч. 1 ст. 23 і ст. 1173 ЦК України та ст. ст. 55, 56 та 129-1 Конституції України. Можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено тією чи іншою нормою закону або положенням, а від порушення цивільного права особи. Наслідком невиконання рішення суду є порушення його права на судовий захист, адже виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист. Невиконання судового рішення до цього часу є триваючим правопорушенням та триваючими правовідносинами до того часу, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом. Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, тому позивач прогне грошової компенсації за порушене право на судовий захист в конкретний вимір часу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено, в чому саме полягає незаконність дій чи бездіяльність Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області та заподіяння такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди позивачу. Не надано позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого ним розміру моральної шкоди в сумі тридцять мільйонів гривень. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, а також відсутній причинний зв`язок між шкодою та діями відповідача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, тому просить суд скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнення доводів апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову, при цьому суд безпідставно та за власної ініціативою переклав обов`язок доказування з відповідача, який несе відповідальність за бездіяльність правопорушника на позивача. Зазначає, що у справі відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач вчиняв необхідні дії для виконання рішення суду. Вважає, що суд порушив принципи процесуальної економії, диспозитивності, рівності і змагальності сторін, верховенства права та правової визначеності. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Відповідач не надав жодного доказу на спростування своєї вини та спростування презумпції завдавача шкоди, в тому числі і не робив заперечень та не надавав доказів на зменшення щодо суми заявленої моральної шкоди. Обставини справи є підставою для завдання моральної шкоди позивачу, вказують на порушення права на справедливий суд внаслідок тривалого невиконання судового рішення. Апелянт зауважує, що законодавство та практика ЄСПЛ не передбачає надання доказів моральної шкоди, при цьому важливим є факт встановлення порушення прав людини. При цьому відповідач є суб`єктом, який несе відповідальність за завдання шкоди суб`єктом владних повноважень, а характер правовідносин свідчить про те, що право позивача порушене протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Підставою для завдання позивачу моральної шкоди є порушення його права на справедливий суд внаслідок тривалого невиконання судового рішення, тому наявні підстави для задоволення позову.

Процесуальні дії апеляційного суду
Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 12 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.
Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ГУ ДКС України в Хмельницькій області зазначає, що Державна казначейська служба України та її територіальні органи лише виконують рішення суду про стягнення коштів з державного, місцевого бюджетів та боржників, а не відповідає за зобов`язаннями держави або державних органів. Зауважує, що Державна казначейська служба України та Головне управління Казначейська є окремими юридичними особами. При цьому вказує, що до повноважень Головного управління Казначейства не входить здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів і подавати Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Зазначає, що виконавчий лист по справі №686/17187/24 виконується за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою» за третьою чергою погашення заборгованості, тобто погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Звертає увагу на те, що виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач. Також, законодавством України не передбачено будь-яких виключень, які можуть вплинути на зміну черговості при виконанні виконавчих документів у таких категоріях справ. Перерахування коштів стягувача відбувається виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів. Отже, Головним управління Казначейства вжито всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа по справі №686/17187/24, що свідчить про відсутність бездіяльності Головного управління Казначейства. Зауважує, що розмір моральної шкоди позивачем ніяк не обґрунтовано та документально не підтверджено. Позивачем не доведено розмір шкоди та причинний зв`язок цієї шкоди з діями відповідача.
Апелянт ОСОБА_1 про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.
Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотивувальна частина
Встановлені фактичні обставини справи 
Встановлено, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 грудня 2024 року змінено рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19.09.2024 по справі №686/17187/24, зменшивши розмір стягнутих з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат до 250,24 гривень.
12 лютого 2025 року Головне управління Казначейства отримало заяву ОСОБА_1 про виконання виконавчого листа виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області від 11.02.2025 по справі №686/17187/24 щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 250,24 гривень.
Виконавчий лист у справі №686/17187/24 про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 250,24 гривень з 18.02.2025 перебуває на виконанні у Державній казначейській службі України.
Відповідно до листів Міністерства фінансів України від 04.03.2025, 01.04.2025, 30.04.2025, 29.05.2025, 25.06.2025, 22.07.2025, 20.08.2025 за результатом розгляду листів Державної казначейської служби України від 18.02.2025 № 5-05-1-05/3710, від 20.03.2025 № 5-05-1-05/6386, від 25.04.2025 № 5-05-1-05/9103, від 10.04.2025 
№ 5-05-1-05/7991, від 12.05.2025 № 5-05-1-05/10409, від 02.06.2025 № 5-05-1-05/12017, від 15.07.2025 № 5-05-1-05/15422, від 15.08.2025 № 5-05-1-05/17975, від 25.08.2025 № 5-05-1-05/18595, від 05.09.2025 № 5-05-05/19405 щодо збільшення бюджетних призначень на 2025 рік та збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 бюджетні призначення на 2025 рік розприділено повністю, тому виділити додаткові асигнування для Казначейства немає можливості.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.09.2021 у справі №686/8422/20, від 25.10.2021 у справі №686/27099/20, від 15.11.2021 у справі №686/24617/20, від 17.11.2020 у справі №686/10710/18.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди) (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №686/27961/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.
Відтак, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №761/35803/16-ц.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №686/21800/21).
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.
Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди у зв`язку із невиконанням судового рішення у справі №686/17187/24. 
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди позивачу.
Крім того, відповідачем вчинялися дії в межах повноважень для належного виконання судового рішення, що підтверджується листами до Міністерства фінансів України для виділення додаткових асигнувань для виконання рішення у справі №686/17187/24, що свідчить про відсутність бездіяльності відповідача. Подання ж відповідачем Міністерству фінансів України пропозицій у відповідності до п. 39 Порядку №845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення.
Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи. Наведена правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 12.02.2020 у справі №826/17656/16, від 30.04.2020 у справі № №804/2076/17.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено неправомірність дій під час ухвалення судових рішень, у зв`язку з чим йому було заподіяно моральну шкоду.

Висновки суду апеляційної інстанції 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов’язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Судові витрати 
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки доводи апеляційної скарги залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.

Судді: Т. В. Спірідонова
Р. С. Гринчук
А. М. Костенко