ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2026 р. 	Справа № 480/8128/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2025, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/8128/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі по тексту - ГУПФУ в Донецькій області, перший відповідач, апелянт), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі – ГУ ПФУ в Сумській області, другий відповідач), в якому просила суд:
- визнати рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 19.04.2024 №184250011111 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку із недосягненням пенсійного віку та відсутністю необхідного страхового стажу роботи - неправомірним та скасувати його;
зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до загального (страхового) стажу ОСОБА_1 періоди роботи:
- з 07.09.2009 р. по 04.01.2010 р. на посаді начальника відділу ТОВ «Міжрегіональна будівельна компанія «Альянс»;
- з 11.01.2010р. по 17.12.2010р. на посаді начальника відділу кадрів ТОВ «Міжрегіональна будівельна компанія «Альянс»;
- з 25.04.2013р. по 31.12.2013р. на посаді торгового агента ТОВ «Фабус»;
- з 26.05.2014р. по 21.01.2015р. на посаді менеджера ТОВ «Фабус»;
- з 01.06.2015р. по 22.04.2016р. на посаді менеджера з продажів ТОВ «Продукт ТУТ»;
- з 12.05.2016р. по 25.04.2017р. на посаді менеджера з продажів ТОВ «Продукт ТУТ»;
- з 14.06.2017р. по 31.05.2018р. на посаді менеджера з продажів ТОВ «Продукт ТУТ»;
- з 26.06.2018р. по 13.06.2019р. на посаді менеджера з продажів ТОВ «ХОЛТЕК»;
- з 24.06.2019р. по 18.06.2020р. на посаді менеджера з продажів ТОВ «ХОЛТЕК»;
- з 26.06.2020р. по 05.02.2021р. на посаді менеджера з продажів ТОВ «ХОЛТЕК».
- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 05 квітня 2024 року, провести нарахування та здійснити виплату призначеної пенсії.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 у справі № 480/8128/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Донецькій області, ГУ ПФУ в Сумській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 19.04.2024 року за №184250011111 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.04.2024 року про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Донецькій області суму судового збору в розмірі 605,60 грн. 
Перший відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 по справі № 480/8128/24 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність в діях пенсійного органу ознак протиправності, оскільки станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії та прийняття спірного рішення, внаслідок виходу України 19.06.2023 з участі в Угоді від 13.03.1992, був відсутній будь-який міжнародний договір з Російською Федерацією з приводу пенсійного забезпечення, а відтак, у відповідача не існувало правових підстав для зарахування спірних періодів роботи позивача згідно із записами в трудовій книжці від 07.09.2009 серії НОМЕР_1 до страхового стажу.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано всі періоди роботи згідно із трудовою книжкою від 24.09.1981 серії НОМЕР_2 та індивідуальними відомостями про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Неврахування судом першої інстанції вказаних обставин призвело до постановлення рішення з порушенням застосування норм матеріального права, не повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому таке рішення підлягає скасуванню.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як законне та обґрунтоване. 
Просила суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що Законом № 3674-ІХ від 25.04.2024 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено статтею 26-1, відповідно до якої у разі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого частинами першою третьою статті 26 цього Закону, для визначення права на призначення пенсії за віком включаються періоди роботи особи в іншій державі (за наявності) у календарному обчисленні, за умови зарахування таких періодів роботи до страхового стажу (стажу роботи) згідно із законодавством відповідної держави. Порядок підтвердження та зарахування таких періодів роботи до страхового стажу (стажу роботи) встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, твердження апелянта, вважає такими, що повністю спростовуються матеріалами справи, що доводить законність та обґрунтованість судового рішення.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами
12.04.2024 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (а.с. 95).
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.
Рішенням від 19.04.2024 року за №184250011111 ГУ ПФУ в Донецькій області було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу — 31 рік (а.с. 98).
При цьому в даному рішенні зазначено, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж заявниці на дату звернення становить 27 років 08 місяців 29 днів. До страхового стажу зараховано всі періоди.
Не погодившись з даним рішенням відповідача, позивач звернулася з позовною заявою до суду.
При цьому позивач вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем не було зараховано до її страхового стажу періоди роботи з 07.09.2009 по 04.01.2010 ; з 11.01.2010 по 17.12.2010; з 25.04.2013 по 31.12.2013; з 26.05.2014 по 21.01.2015; з 01.06.2015 по 22.04.2016; з 12.05.2016 по 25.04.2017; з 14.06.2017 по 31.05.2018; з 26.06.2018 по 13.06.2019; з 24.06.2019 по 18.06.2020; з 26.06.2020 по 05.02.2021 в російській федерації.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 19.04.2024 за №184250011111 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, оскільки відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік, пенсійний орган застосував суто формальний підхід, без з`ясування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, що не відповідає принципу верховенства права. 
Суд зазначив, що відсутність в оскаржуваному рішенні відомостей щодо зарахування чи не зарахування, в тому числі підстави не зарахування, до страхового стажу позивача періодів її роботи в російській федерації, позбавляє суд можливості оцінити обґрунтованість прийняття спірного рішення.
При цьому суд вважав безпідставними посилання представника першого відповідача у відзиві на позовну заяву, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи в російській федерації з 07.09.2009 по 05.02.2021 згідно із записами в трудовій книжці від 07.09.2009 серії НОМЕР_3 , у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 Росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки в оскаржуваному рішенні взагалі не зазначено про не зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду, натомість зазначено, що до страхового стажу зараховано всі періоди. 
При цьому суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до загального (страхового) стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 07.09.2009 по 04.01.2010 в РФ та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 05 квітня 2024 року, провести нарахування та здійснити виплату призначеної пенсії, оскільки першим відповідачем не було прийнято обґрунтованого рішення за результатами розгляду заяви позивача від 12.04.2024 та доданих до неї документів.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на належне отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-ІV.
Згідно з положеннями статті 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно із частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За приписами частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.
За змістом частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком позивач досягла 60 років. Отже, для призначення пенсії за віком страховий стажу позивача повинен бути не менше 31 року.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно із пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами необхідне лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Колегія суддів наголошує, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року по справі № 171/843/17.
Колегією суддів, дослідивши трудову книжку позивача НОМЕР_4 від 07.09.2009 (а.с. 52-57) встановлено, що ОСОБА_1 : 
- з 07.09.2009 по 04.01.2010 працювала на посаді начальника відділу ТОВ «Міжрегіональна будівельна компанія «Альянс»;
- з 11.01.2010 по 17.12.2010 працювала на посаді начальника відділу кадрів ТОВ «Міжрегіональна будівельна компанія «Альянс»;
- з 25.04.2013 по 31.12.2013 працювала на посаді торгового агента ТОВ «Фабус»;
- з 26.05.2014 по 21.01.2015 працювала на посаді менеджера ТОВ «Фабус»;
- з 01.06.2015 по 22.04.2016 працювала на посаді менеджера з продажів ТОВ «Продукт ТУТ»;
- з 12.05.2016 по 25.04.2017 працювала на посаді менеджера з продажів ТОВ «Продукт ТУТ»;
- з 14.06.2017 по 31.05.2018 працювала на посаді менеджера з продажів ТОВ «Продукт ТУТ»;
- з 26.06.2018 по 13.06.2019 працювала на посаді менеджера з продажів ТОВ «ХОЛТЕК»;
- з 24.06.2019 по 18.06.2020 працювала на посаді менеджера з продажів ТОВ «ХОЛТЕК»;
- з 26.06.2020 по 05.02.2021 працювала на посаді менеджера з продажів ТОВ «ХОЛТЕК».
Таким чином, спірні періоди роботи позивача у повному обсязі підтверджуються записами в трудовій книжці.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення першого відповідача, в якості підстави для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійним органом вказано відсутність необхідного страхового стажу - 31 рік (а.с. 98). При цьому зазначено, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж заявниці на дату звернення становить 27 років 08 місяців 29 днів. До страхового стажу зараховано всі періоди.
В апеляційній скарзі першим відповідачем зазначено, що до страхового стажу ОСОБА_1 . ГУ ПФУ в Донецькій області зараховано всі періоди роботи позивача відповідно до трудової книжки від 24.09.1981 серії НОМЕР_2 .
Періоди ж роботи позивача в Російській Федерації згідно трудової книжки НОМЕР_4 та вкладки до неї НОМЕР_5 з 07.09.2009 по 04.01.2010; з 11.01.2010 по 17.12.2010; з 25.04.2013 по 31.12.2013; з 26.05.2014 по 21.01.2015; з 01.06.2015 по 22.04.2016; з 12.05.2016 по 25.04.2017; з 14.06.2017 по 31.05.2018; з 26.06.2018 по 13.06.2019; з 24.06.2019 по 18.06.2020; з 26.06.2020 по 05.02.2021 пенсійними органом не зараховано у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 Росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Колегія суддів вважає вищевказане твердження першого відповідача хибним, виходячи з наступного.
Так, 13.03.1992 державами-учасницями СНД підписано Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення, в якій закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (ст. 1).
Угоду було підписано з метою взаємного визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань “відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди”. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Згідно із статтею 3 вказаної Угоди, усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Відповідно до статті 5 вказаної Угоди така розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Згідно з частинами 2-3 статті 6 цієї Угоди для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. 
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Колегія суддів зазначає, що вказаного Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, і відповідно, заробіток за такий період також підлягає включенню при обчисленні пенсії.
Згідно з положеннями статті 7 вказаної Угоди, розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.
Відповідно до статті 11 вказаної Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно із частиною 2 статті 13 вказаної Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
З огляду на наведені вище положення, колегія суддів зазначає, що вихід РФ, та в подальшому, України, з вказаної угоди жодним чином не повинен тягнути за собою негативних наслідків для громадян України, у тому числі і для позивача, оскільки пенсійні права останніх виникли ще задовго до виходу держави-учасниці із Угоди, а відтак, періоди роботи позивача на території РФ, не можуть бути неврахованими під час визначення стажу при призначенні пенсії саме з таких підстав.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"(далі по тексту - Порядок № 22-1).
Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1 особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу. Основним документом на підтвердження трудового стажу є трудова книжка, яка була надана позивачем до пенсійного органу.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4.2 розділу 4 Порядку 22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема:
реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; 
уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;
повідомляє про необхідність до оформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; 
надсилає запити про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, передбачених пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
Тобто, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні стажу позивачу при призначенні пенсії.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 12.04.2021 у справі № 219/4550/17, від 03 червня 2021 року у справі № 127/8001/17.
Колегія суддів наголошує, що періоди роботи позивача на території рф з 07.09.2009 по 05.02.2021, які вона просить зарахувати до страхового стажу, мали місце до введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
З огляду на вказане, надані позивачем документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на пенсійне забезпечення лише з тих підстав, що Україною у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до вимог частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
В силу частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік, пенсійний орган застосував суто формальний підхід, без з`ясування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, що не відповідає принципу верховенства права. У даному випадку, органи Пенсійного фонду при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 КАС України, з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.
Суд зазначає, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто в розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31.03.2020 у справі №127/16245/17.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 19.04.2024 року за №184250011111 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Суд апеляційної інстанції враховує, що єдиним органом до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права, зокрема, на призначення пенсії є територіальний орган Пенсійного фонду до якого особа звернулася з відповідною заявою. При цьому, за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим.
Проте, як підтвердилось під час апеляційного перегляду даної справи, першим відповідачем при ухваленні спірного рішення №184250011111 від 19.04.2024 не було належним чином перевірено дотримання суб`єктом звернення всіх визначених законом умов, необхідних для призначення пенсії за віком.
Таким чином, перший відповідач, як суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах, не реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 44 Закону № 1058-IV.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.04.2024 про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з урахуванням висновків суду.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року по справі № 480/8128/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк