Справа № 2-2752/11 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. 
Провадження № 22-ц/811/1171/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ніткевича А.В., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В., представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, правонаступником якого є Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в січні 2025 року ОСОБА_1 , звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В обгрунтування скарги покликається на те, що на примусовому виконанні знаходився виконавчий лист № 2-2752/11, виданий 30.04.2015 року Франківським районним судом м. Львова про солідарне стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ві ЕсБанк» заборгованості у розмірі 3 842 395.72 грн., судового збору 1700.00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120.00 грн. 28.05.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.09.2016 року, право вимоги за договором іпотеки, укладеного між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Фінактив», а згідно договору про відступлення права вимоги №1/1 від 26.09.2016 року право грошової вимоги за кредитним договором № KF 47727 від 17.03.2008 року перейшло до ТзОВ «Вузьке». За заявою ТзОВ «Вузьке» постановою старшого державного виконавця ВПВР Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 07.11.2016 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , крім об`єкту незавершеного будівництва готовністю 76 %, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки пл. 10009, 00 кв.м., к.н. 4625886400:06:001:0059, які були предметами іпотеки. ТзОВ «Вузьке», як іпотекодержатель, задовольнив свої вимоги до боржника ОСОБА_1 , звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на такий 28.12.2016 року. 29.12.2016 року у виконавчому провадженні № 47685385 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Матеріали виконавчого провадження № 47685385 знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання. Незважаючи на те, що виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 відсутнє, а стягувач за таким виконавчим провадженням ліквідований без можливості правонаступництва, все нерухоме майно ОСОБА_1 продовжує знаходитися під арештом. 15.10.2024 року вона звернулась з клопотанням про невідкладне вчинення дій щодо зняття (скасування) державним виконавцем арешту з майна, однак листом ВПВР УЗПВР Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 05.11.2024 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, боржника повідомлено, що підстав для зняття арешту з майна боржника не вбачається. Вважає, що оскільки виконавчий лист від 30.04.2015 року № 2-2752/11, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 47685385 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ПАТ «ВіЕсБанк», 29.12.2016 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 19.12.2019 року. У зазначені строки виконавчий лист повторно не пред`являвся, та не міг і не може бути пред`явлений, оскільки стягувач за таким виконавчим документом – ТзОВ «Вузьке» ліквідоване ще 06.12.2019 року. Оскільки виконавчий лист повторно до примусового виконання не пред`являвся і строки пред`явлення його до виконання закінчилися ще 19.12.2019 року, а стягувач був припинений шляхом ліквідації 06.12.2019 року, збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 . 
З наведених підстав просить:
визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 47685385;
зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , який був накладений у виконавчому провадженні № 47685385: номер запису про обтяження: 17330104; вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава внесення запису: постанова, про звільнення майна боржника з-під арешту, серія та номер: ВП №47685385, виданий 07.11.2016, видавник: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області; дата, час державної реєстрації: 08.11.2016; опис предмета обтяження: все нерухоме майно, крім об`єкту незавершеного будівництва, готовність - 76%, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки пл. 10009,00 кв.м., кадастровий номер - 4625886400:06:001:0059.
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 , яка подана в її інтересах – адвокатом Огородник Іванною Ігорівною – задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 47685385.
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , який був накладений у виконавчому провадженні № 47685385: номер запису про обтяження: 17330104; вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава внесення запису: постанова, про звільнення майна боржника з-під арешту, серія та номер: ВП №47685385, виданий 07.11.2016, видавник: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області; дата, час державної реєстрації: 08.11.2016; опис предмета обтяження: все нерухоме майно, крім об`єкту незавершеного будівництва, готовність - 76%, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки пл. 10009,00 кв.м., кадастровий номер - 4625886400:06:001:0059.
Ухвалу суду оскаржило Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції,в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт зазначає, що вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна боржника передбачений частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відтак, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не враховано, що у випадку не стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження арешт з майна боржника не знімається. Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, однак виконавець при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не міг зазначити про зняття арешту з майна боржника у зв`язку із відсутністю сплати боржником виконавчого збору у виконавчому провадженні. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні скарги відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 – Огородник І.І щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 1 та 2 статті 18 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ,організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Стаття 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних чи приватних виконавців.
Згідно з частиною 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірну бездіяльність державного виконавця та наявність підстав для зняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 з огляду на повернення без виконання виконавчого листа, на виконання якого будо накладено арешт на нерухоме майно, непред`явлення такого до виконання у передбачені законом строки, ліквідацію особи, в інтересах якої було накладено арешт на майно, яка задовольнила свої вимоги в позасудовому порядку за рахунок іпотечного майна, та знищення виконавчого провадження.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 08 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2015 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість у розмірі 3 842 395.72 грн., судовий збір 1700.00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120.00 грн.
Примусове виконання виконавчого листа №2-2752/11, виданого 30.04.2015 Франківським районним судом м.Львова на виконання рішення Франківського районного суду м.Львова від 08 грудня 2014 року, здійснювалося Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в межах виконавчого провадження № 47685385.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.10.2017 року (номер інформаційної довідки 100179620), накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , крім об`єкту незавершеного будівництва, готовність 76%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 10009,00 кв. м., кадастровий номер – 4625886400:06:001:0059. Номер запису обтяження: 17330104 (спеціальний розділ). Документи, подані для державної реєстрації: постанова, про звільнення майна боржника з – під арешту, серія та номер ВП №47685385, виданий 07.11.2016, видавник: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області. 
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до договору відступлення права вимоги від 21.09.2016 року право грошової вимоги за кредитним договором № KF 47727 від 17.03.2008 р., укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , право грошової вимоги перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Фінактив», а відповідно до Договору про відступлення права вимоги №1/1 від 26 вересня 2016 року право грошової вимоги за кредитним договором № KF 47727 від 17.03.2008 р. перейшло від ТзОВ «ФК «Фінактив» до ТзОВ «Вузьке».
Відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.09.2016 року, право вимоги за договором іпотеки, укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Фінактив», а відповідно до умов Договору №1/1 про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26.09.2016 року, право вимоги за договором іпотеки перейшло від ТзОВ «ФК «Фінактив» до ТзОВ «Вузьке». 
Згідно Договору №1/1 про відступлення прав вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від ТзОВ «ФК «Фінактив» до ТзОВ «Вузьке» перейшло право вимоги за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним між ПАТ «ВіЕСБанк» та ОСОБА_1 , 17.03.2008р., посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Джурик М.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 746.
 
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25.10.2016 р. у справі № 2- 2752/11 (провадження № 6/465/215/16) замінено сторону у виконавчому провадженні - стягувача з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Вузьке» (код ЄДРПОУ 40394702).
 
Таким чином, стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа, виданого 30.04.2015 року Франківським районним судом м. Львова, 25.10.2016 року стало ТзОВ «Вузьке», яке, як встановлено судом, як новий кредитор – іпотекодержатель задовольнив свої вимоги до ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення в позасудовому порядку на об`єкт незавершеного будівництва готовністю 76%, що розташований в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 10009.00 кв.м, кадастровий номер 4625886400:06:001:0059 , що належали ОСОБА_1 
29.12.2016 р. у виконавчому провадженні № 47685385 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.06.2024 р. вих. № 14117 та листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.11.2024 р. вих. № 13788/06.1-18/28676..
Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом від 15.10.2024 р. кредитор у виконавчому провадженні - ТОВ «Вузьке» припинене шляхом ліквідації 06.12.2019 року.
Матеріали виконавчого провадження № 47685385 знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання, що також підтверджується листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.06.2024 р. вих. № 14117 та листом ВПВР УЗПВР від 05.11.2024 р. вих. № 13788/06.1-18/28676 і не заперечувалося представником Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в суді апеляційної інстанції.
У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на момент видачі виконавчого листа та пред`явлення такого до виконання, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до частини 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на момент видачі виконавчого листа та пред`явлення такого до виконання, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
У відповідності до частини 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на момент видачі виконавчого листа та пред`явлення такого до виконання, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
У відповідності до ч.1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинним на момент видачі виконавчого листа та пред`явлення такого до виконання виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, згідно з п. 5 р. ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05.10. 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Частини 1, 2 статті 12, пункту 1 частини 4 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
З матеріалів справи та з пояснень судом встановлено, що протягом з 29.12.2016 року до часу звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою, виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся.
На думку колегії суддів, повторне пред`явлення виконавчого листа №2-2752/11, виданого 30.04.2015 року, до виконання є неможливим у зв`язку зі спливом 29.12.2019 року строку пред`явлення такого до виконання та у зв`язку з ліквідацією стягувача, який задовольнив вимоги до ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку.
Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.11.2024 року №13788/06.1-18/28676 підтверджується, що ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України з клопотанням про зняття арешту з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , на яке отримала відповідь про відмову у задоволенні клопотання представника боржника з повідомленням про те, що підстав для зняття арешту з майна боржника не вбачається, у всіх випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував те, що матеріали справи не містять доказів того, що виконавчий лист № 2-2752/11 від 30.04.2015 р. повторно пред`являвся до виконання, строк пред`явлення його до виконання закінчився ще 29.12.2019 року, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження продовження строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, стягувач ТзОВ «Вузьке» припинене шляхом ліквідації 06.12.2019 р.
 
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції вірно взяв до уваги те, що незважаючи на те, що виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 відсутнє, оскільки матеріали цього виконавчого провадження знищені, а стягувач за цим виконавчим провадженням, яким є ТзОВ «Вузьке», ліквідований без правонаступництва та задовольнив свої вимоги до ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, все нерухоме майно ОСОБА_1 продовжує знаходитися під арештом, що підтверджується інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав. 
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3, 4,6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14, і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому Законом. 
Як вбачається з матеріалів справи, такі не містять постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка б підлягала виконанню як окремий виконавчий документ. 
Як ствердив представник Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, така постанова у строк, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не виносилася. 
Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, з пояснень представника Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України встановлено, що виконавчий лист, виданий на виконання рішення Франківського районного суду м Львова від 08.12.2014 року, повернуто стягувачу, виконавче провадження №47685385, відкрите на його виконання, знищене, таке не існує, а постанова про виконавче провадження про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не виносилася.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував відсутність у державного виконавця підстав для зняття арешту.
Такі доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.
Дійсно, на момент повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених частиною першою статтею 47 Закону № 606-ХІV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачу 29.12.2016 року, повторно пред`явити його до виконання стягувач міг протягом трьох років, до 29.12.2019 року.
Однак станом на листопад 2024 року, тобто на час звернення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 з клопотанням про зняття арешту, до виконавчої служби виконавчий лист №2-2752/11, виданий 30.04.2015 року, на підставі якого відкрито виконавче провадження №47685385 на виконання рішення Франківського районного суду м.Львова щодо боржника ОСОБА_1 , повторно до виконання не пред`являвся.
У матеріалах справи відсутня інформація щодо наявності відкритих виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-2752/11 від 30.04.2015 року та виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, пов`язаних з виконанням цього виконавчого документу.
Юридичну особу стягувача ТзОВ «Вузьке» ліквідовано 06.12.2019 року. 
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції вірно взяв до уваги те, що  виконавчий лист № 2-2752/11 від 30 квітня 2015 року щодо боржника ОСОБА_1 повторно до виконання не пред`явлений; стягувач не ініціював продовження виконавчих дій щодо боржника ОСОБА_1 , стягувач ТзОВ «Вузьке» припинений як юридична особа 
06 грудня 2019 року;  визначений законом строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-2752/11 від 30 квітня 2015 року сплив 29.12.2019 року і питання про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 судом не вирішувалось.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 
ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). 
Колегія суддів вважає, що збереження з грудня 2016 року, після повернення виконавчого листа, арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення щодо боржника ОСОБА_1 , є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном.
Оскільки судом першої інстанції встановлено, що виконавчий лист №2-2752/11, виданий 30.04.2015 року, на підставі якого відкрито виконавче провадження №47685385 на виконання рішення Франківського районного суду м.Львова від 08.12.2014 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованості у розмірі 3 842 395.72 грн., судового збору 1700.00 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120.00 грн., 29.12.2016 року було повернуто стягувачу на підставі ч.1 ст. 47 Закону Укураїни «Про виконавче провадження», повторно пред`явити його до виконання стягувач ТзОВ «Вузьке» міг у строк до 29.12.2019 року (протягом 3-х років), однак такий до виконання у зазначений строк не пред`являвся, строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання в судовому порядку не продовжувався, враховуючи те, що стягувач ТзОВ «Вузьке» повністю задовольнив свої вимоги до боржника ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку зареєструвавши за собою право власності на такий ще 28.12.2016 року, те, що стягувач ТзОВ «Вузьке» ліквідоване ще 06.12.2019 року, а матеріали виконавчого провадження знищені, враховуючи те, що арешт не все нерухоме майно ОСОБА_1 накладався саме для виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.12.2014 року, а не для стягнення виконавчого збору у розмірі 384421.57 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність скарги ОСОБА_1 про зняття арешту і вимоги скарги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині зняття арешту з майна боржника, накладеного постановою державного виконавця у виконавчому проваджені № 47685385.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував відсутність у державного виконавця підстав для зняття арешту.
На думку колегії суддів, на момент повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених частиною першою статтею 47 Закону № 606-ХІV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
І оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачу 29.12.2016 року, повторно пред`явити його до виконання стягувач міг протягом трьох років, то у державного виконавця при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, були відсутні передбачені законом підстави для зняття арешту з усього нерухомого майна боржника ОСОБА_1 .
Частина 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а частина 5 цієї статті передбачає, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 у пункті 87 зазначила наступний правовий висновок: «Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. 
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. 
Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).». 
З врахуванням вищенаведеного, задоволення судом першої інстанції вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 47685385 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог скарги нового судового рішення про відмову в їх задоволенні, в решті ухвалу суду в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_1 слід залишити без змін. 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, правонаступником якого є Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2025 року – задовольнити частково.
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2025 року в частині задоволення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не зняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 47685385 - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 в цій частині.
В решті ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 28.01.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: А.В. Ніткевич 

Р.П. Цяцяк