ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/804/26 Справа № 175/3804/25 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року        м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді   ОСОБА_2 ,
суддів      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю секретаря
судового засідання    ОСОБА_5 ,
прокурора     ОСОБА_6 ,
обвинуваченого    ОСОБА_7 ,
захисника      ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12025042160000150 за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2025 року, ухвалений щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, громадянина України, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, маючого не повну загальну середню освіту, одруженого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.
Вироком Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 2 ст. 197-1 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців, якщо він протягом цього іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів. 
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене щодо землі в охоронній зоні.
За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду 09 березня 2025 року, приблизно о 16 годині 56 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись на земельній ділянці, яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області в охоронній зоні річки «Мокра Сура», поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:040:0002, діючи з умислом, спрямованим на самовільне зайняття земельної ділянки, яка розташована в охоронній зоні річки, незаконно, порушуючи встановлений порядок набуття права власності та користування землею, користування землями в охоронних зонах самовільно, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди землі та їх державної реєстрації, без відповідних документів, з метою ведення особистого селянського господарства, за допомогою найманої сільськогосподарської техніки, розорав вказану вище земельну ділянку, площею 0,3816 га, яка знаходиться в охоронній зоні річки «Мокра Сура» та належить Новоолександрівській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області, та вніс у розорану землю добрива, тим самим фактично використав та самовільно зайняв вказану вище земельну ділянку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 197-1 КК КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, всупереч положенням закону України про кримінальну відповідальність, призначив обвинуваченому за ч. 2 ст. 197-1 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, яке не передбачено санкцією цієї частини статті, внаслідок чого вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання. 

Позиції учасників судового провадження. 
В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу першого заступника керівника обласної прокуратури та просив вирок суду скасувати в частині призначеного покарання. 
Обвинувачений та його захисник не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, які визнавались обвинуваченим в судовому засіданні, та на підставі чого судовий розгляд було здійснено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також вказані обставини не оспорюються і в апеляційній скарзі, тому перегляду в апеляційному порядку не підлягають.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд вважає їх такими, що заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.
З оскаржуваного вироку видно, що ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, а саме у самовільному зайнятті земельної ділянки, вчинене щодо землі в охоронній зоні.
Санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк від двох до чотирьох років або позбавлення волі на строк до двох років. 
Між тим, суд, всупереч вимогам закону України про кримінальну відповідальність, безпідставно призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, яке є меншим ніж мінімально допустимий строк покарання у виді обмеження волі, визначений санкцією цієї статті, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Пунктом п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність. 
Пунктом 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначив обвинуваченому менш суворе покарання, ніж визначено санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України, колегія суддів убачає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання.
Разом з цим, колегія суддів, зважаючи встановлені судом обставини, які впливають на вид та розмір покарання обвинуваченому, вважає за необхідне визначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 197-1 КК України покарання, у виді обмеження волі на мінімальний строк, в межах санкції статті, без його реального відбування, із застосуванням положень ст. 75 КК України, яке відповідатиме його особі, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення кримінальних правопорушень.
Підстав для застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів не вбачає. 
Отже, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора та приходить до висновку про необхідність її задоволення й скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 — задовольнити. 
Вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , —скасувати в частині призначення покарання. 
Ухвалити новий вирок в цій частині, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 197-1 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін. 
Вирок набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2   ОСОБА_3 ОСОБА_4