ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2025 року                                                              
м. Київ
справа № 357/3962/22
провадження № 61-6739св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Невідомої Т. О., Соколової В. В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області, про визнання шлюбу недійсним та його скасування,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , укладений                  12 листопада 2021 року (актовий запис № 1612) - недійсним (з моменту його укладення), скасувати відповідний актовий запис № 1612 від 12 листопада                           2021 року.
Позов обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 є рідною бабусею ОСОБА_3 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її онук був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Протягом останнього року, вона проживала у Макарівському районі Київської області. Зі своїм онуком вона завжди була на зв`язку. ОСОБА_3 багато років поспіль зловживав спиртними напоями, був наркозалежним. Члени їхньої родини вживали усіх необхідних заходів, спрямованих на його лікування.
Однак, ОСОБА_3 нечасто погоджувався на їхні пропозиції пройти курс лікування від наркотичної залежності, але декілька разів вдалося переконати його у необхідності проходження вищевказаних курсів лікування.
У вересні 2021 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні від наркотичної залежності або лікувався амбулаторно. У листопаді 2021 року вона втратила зв`язок зі своїм онуком, його телефон був вимкнений, однак не поспішала звертатися до поліції, оскільки таке вже траплялося і через тиждень-два він виходив на зв`язок. Він часто закладав свій мобільний телефон у ломбард, а коли знаходив гроші викупляв його.
Враховуючи те, що позивач є людиною похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_2 та має ряд хронічних захворювань, вона не мала змоги особисто приїжджати у м. Київ до свого онука щоб перевірити, що з ним відбувається. Вона декілька разів просила своїх знайомих та родичів заїхати до нього додому                                   та з`ясувати, чи все з ним гаразд, однак, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 двері ніхто не відчиняв.
ІНФОРМАЦІЯ_10 їй зателефонувала невідома жінка, представилася знайомою її онука та повідомила, що він місяць тому помер і вона його поховала у Київській області.
Позивач була дуже шокована такою звісткою, оскільки, раніше невідома їй жінка, достеменно знаючи її номер телефону, позбавила можливості належним чином попрощатися та поховати рідного онука. В подальшому, їй стало відомо анкетні дані вказаної жінки.
Відповідач до цього часу не повідомила їй, де було поховано ОСОБА_3 та уникає спілкування з нею. На її прохання зустрітися, щоб усе з`ясувати та передати ключі від квартири онука, остання категорично відмовляється. В той же час, відповідач у ході телефонної розмови повідомила, що між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб 12 листопада 2021 року (актовий запис про шлюб № 1612), який було посвідчено Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану.
Позивач зазначає, що відповідач народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , в той час, як ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , на день укладення шлюбу різниця у віці між ними становила 18 років. Однак, різниця у віці, це не єдина обставина, яка викликає сумніви та здивування стосовно логічності та законності.
Метою укладення шлюбу, на думку позивача, було заволодіти трикімнатною квартирою її онука - ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці першої черги на правах нібито законної дружини.
Враховуючи те, що ОСОБА_3 протягом усього періоду свого свідомого життя зловживав алкоголем, а останніх декілька років ще й був наркозалежним, дуже дивно виглядає спільність поглядів та інтересів, спільність системи цінностей та пріоритетів подружжя, з огляду на вищевказані факти.
Протягом останніх років свого життя, ОСОБА_3 дуже погано виглядав, не слідкував за собою, в той час, як відповідач не зловживає спиртними напоями, веде активний спосіб життя та досить охайно виглядає. Відповідач є достатньо успішною особистістю, займається підприємницькою діяльністю, у законному порядку зареєстрована, як фізична особа-підприємець, займається торгівлею м 'яса та інших продуктів, має достатній рівень доходів для задоволення своїх побутових потреб, чого не можна сказати про ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 жодного разу не був одружений, а віддавав перевагу компанії своїх друзів, з якими вживав алкогольні напої. Він погано навчався у школі, не здобув ніякої освіти та не став соціально адаптованою особистістю, яка може самостійно забезпечувати своє існування. Протягом усього життя усі проблеми та побутові питання вирішували його батьки та позивач. Він ніколи не мав стабільного працевлаштування, часто змінював місце роботи через порушення трудової дисципліни та конфліктував з керівництвом, а останні декілька років, взагалі, не працював.
На її думку, питання стосовно наявності у її онука необхідного обсягу дієздатності на момент укладення шлюбу, викликає обґрунтовані сумніви з огляду на його наркотичну залежність, а відтак має буди предметом дослідження в ході судового розгляду із залученням фахівців у галузі судово-медичної психіатрії.
У разі встановлення в судовому порядку факту недієздатності ОСОБА_3 , його волевиявлення під час вчинення правочину не можна розцінювати як вільне.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області заочним рішенням                                    від 20 лютого 2023 року позов задовольнив.  
Визнав шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , укладений                           12 листопада 2021 року (актовий запис № 1612), недійсним (з моменту його укладення), скасував відповідний актовий запис № 1612 від 12 листопада 2021 року.
Вирішив питання розподілу судових витрат.
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 12 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом                  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області про визнання шлюбу недійсним та його скасування залишив без задоволення.  
Київський апеляційний суд постановою від 08 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                                   від 20 лютого 2023 року - залишив без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 дійсно страждав на психічний розлад в результаті чого не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2024 року представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 26 січня                      2022 року у справі № 297/500/20; судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті                       389 ЦПК України). 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, оскільки як вбачається із матеріалів справи судова повістка та ухвала від 23 грудня 2022 року була отримана відповідачем 06 січня 2023 року. Ухвала від 16 січня 2023 року та судова повістка на 01 лютого 2023 року отримана відповідачем лише 03 лютого 2023 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув, таким чином про засідання, яке мало відбутися                 01 лютого 2023 року відповідач не була належним чином повідомлена.
У матеріалах справи також відсутні відомості про повідомлення відповідача на судове засідання, яке було призначено на 20 лютого 2023 року. Надалі судові повістки про призначення справи на 20 лютого 2023 року у справі відсутні. Крім того, повідомлення відповідача здійснювалося через офіційний веб-сайт Судова влада, однак суду було відомо про зареєстроване місце проживання відповідача.
Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи є заява позивача про заочний розгляд справи, яка вкладена в електронний формат та на якій міститься підпис представника позивача, однак вона у порушення частини восьмої статті 43 ЦПК України не містить електронного цифрового підпису.
Що стосується висновків експерта, то відповідач має сумніви щодо їх правильності, оскільки експертами було взято до уваги письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були відібрані адвокатом Дяченком В. В. та приєднані до матеріалів справи, однак відповідно до протоколу судового засідання від 02 серпня 2022 року клопотання про допит свідків не вирішувалося та свідки були відсутні в залі судового засідання. 15 вересня 2022 року дане клопотання ставилося на обговорення, однак із протоколу судового засідання незрозуміло про результати його розгляду. На підставі цих пояснень експерти зробили висновки, однак ЦПК України взагалі не передбачено письмові пояснення сторони по справі. Порядок допиту свідків встановлено статтями 69, 230 ЦПК України, однак дані особи не були допитані як свідки. Таким чином, висновок експерта ґрунтується на підставі неналежних та недопустимих доказах.
Також експерти у своє висновку посилаються на довідку, яка видана центром «Vita», однак медичної документації з вказаного реабілітаційного центру не було надано.
Щодо отримання доказів для проведення експертизи, то слід зазначити, що 01 червня 2022 року головний лікар ТОВ «Медичні довідки» надає на адвокатський запит відповідь на а. с. 110, том I та копію амбулаторної картки ОСОБА_3 , в той же час                 на а. с. 114, том I міститься відмова лікувального закладу в наданні будь-яких медичних документів з належним правовим обґрунтуванням. На а. с. 154, том I міститься відповідь головного лікаря Ісаєва С. В. на ухвалу про витребування доказів, він надає амбулаторну карту на 32 аркушах. На а. с. 163 директор ТОВ «Медичні довідки» зазначає, що амбулаторна карта ОСОБА_3 відсутня. Експерт повертає амбулаторну карту на 67 аркушах (а. с. 167, том I). 
В матеріалах справи відсутні будь-які документи або інші відомості, які б підтверджували той факт, що на момент реєстрації шлюбу 12 листопада 2021 року ОСОБА_3 страждав тяжким психічним розладом в результаті чого не усвідомлював сповна значення своїх дій і не міг керувати ними.
Висновок експерта не містить аналізу тяжкості його психічного стану здоров`я та ґрунтується лише на припущеннях, а тому зазначений висновок не може бути покладено в основу судового рішення. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 у спірний період перебував в такому психічному стані, який не давав можливості вільно виражати свою волю під час укладання шлюбу.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 27 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Білоцерківського районного суду Київської області. 
19 липня 2024 року цивільна справа № 357/3962/22 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України.
З наявних в матеріалах справи свідоцтв про смерть, серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 помер                    ІНФОРМАЦІЯ_8 , а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер                             ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до довідки від 23 вересня 2021 року з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно з 10 вересня 2021 року по 23 вересня                       2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні від психоактивних речовин та проходив курс психосоціальної реабілітації від хімічної залежності в реабілітаційному центрі «Vita». Перервав рекомендований термін реабілітації 6 місяців за власним бажанням.
З повідомлення ТОВ «Медичні довідки» № 3 від 01 червня 2022 року вбачається, що громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно звертався до ТОВ «Медичні довідки» за медичною допомогою та проходив лікування в період з                          07 червня 2021 року по 30 серпня 2021 року з приводу наркотичної та алкогольної залежності. Діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Рекомендовано продовжити амбулаторне лікування.
Встановлено, що 12 листопада 2021 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області було складено актовий запис про шлюб та видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_3 , укладеного між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що свідчить повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 25 червня 2022 року.
Після смерті ОСОБА_3 , позивач 17 травня 2022 року звернулася з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, заява зареєстрована в реєстрі за                     № 334.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2004 року, ОСОБА_9 і ОСОБА_3 є власниками в рівних частках кв. АДРЕСА_2 .
Зазначене підтверджується Інформаційною довідкою від 13 січня 2022 року, виданою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» приватному нотаріусу                Чугрін А. О. 
З талону-повідомлення вбачається, що 14 липня 2022 року до Білоцерківського районного управління поліції надійшла заява від ОСОБА_2 про можливе вчинення кримінального правопорушення громадянкою ОСОБА_1 відносно громадянина ОСОБА_3 . 
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що позовні вимоги про визнання шлюбу недійсним є обґрунтованими, ґрунтуються на належним чином поданих доказах наданих під час розгляду справи.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи таке.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 СК України).
Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України).
Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина третя статті 40 СК України).
Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).
У СК України закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).
Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямої вказівки закону (частина третя статті 39 СК України).
У статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає.
Схожий правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 26 січня                  2022 року у справі № 404/8982/14 (провадження № 61-1021св21).   
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначились з характером спірних правовідносин, встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих доказів, зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.
Висновками судово-психіатричної експертизи від 14 грудня 2022 року                                    № 779 встановлено, що на момент укладання шлюбу з відповідачем по справі ОСОБА_1 , 1970 року народження, а саме станом на 12 листопада 2021 року, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , страждав на психічний розлад у вигляді: «Психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності з розладами особистості та поведінки» (згідно з МКХ-10: F11.2, F11.71) в результаті чого не усвідомлював сповна значення своїх дій та не міг керувати ними.
Будь-які інші докази та документи, що містяться у матеріалах справи та надані сторонами чи витребувані судом за їхнім клопотанням, не спростовують та не ставлять під сумнів висновок судово-психіатричної експертизи від 14 грудня             2022 року № 779. 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, та застосувавши закон, що їх регулює, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням зібраних у справі доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, зокрема, визнав шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12 листопада 2021 року недійсним та скасував відповідний актовий запис. 
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, зроблених у постановах від 05 лютого 2020 року у справі                                 № 461/3675/17, від 26 січня 2022 року у справі № 297/500/20.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі                               № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Арґументи заявника щодо застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у вказаних вище постановах колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини та інші підстави позову, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин.
Доводи заявника, наведені у касаційній скарзі про те, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, яке було призначено на 01 лютого 2023 року (судову повістку отримала лише 03 лютого 2023 року) та на                   20 лютого 2023 року, оскільки навіть відсутні у справі судові повістки про призначення справи на 20 лютого 2023 року, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, 16 січня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області закрив підготовче засідання у даній справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 01 лютого 2023 року о 14:00 год. Відповідно до супровідного листа від 16 січня 2023 року за вих. № 1025/23 копію зазначеної ухвали було направлено сторонам до відома, яка була отримана відповідачем 03 лютого 2023 року (том I а. с. 218).
Відповідно до протоколу судового засідання від 01 лютого 2023 року суд ухвалив на місці розмістити оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-порталі судової влади України та відкласти розгляд справи на 20 лютого 2023 року                           о 14:00 год. 
На аркуші справи 216 міститься повістка про виклик до суду ОСОБА_1                 на 20 лютого 2023 року о 14:00 год. та оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме (том I а. с. 217).
Твердження заявника про те, що вона не була повідомлена на 20 лютого 2023 року спростовується матеріалами справи, а саме зворотнім повідомленням на якому стоїть відмітка про вручення особисто 17 лютого 2023 року та підпис (том II а. с. 1).
Також у касаційній скарзі заявник вказує, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи є заява позивача про заочний розгляд справи, яка вкладена в електронний формат та на якій міститься підпис представника позивача, однак вона у порушення частини восьмої статті 43 ЦПК України не міститься електронного цифрового підпису.
У справі, що переглядається суди вважали, що заяви від представника позивача Дяченка В. В., які надані суду з порушенням порядку їх подання, у контексті вимог цивільного процесуального законодавства є належними та допустимими, а їх подання до суду засобами електронного зв`язку без електронного цифрового підпису є виправданим. 
Суди не врахували, що якщо заяви (клопотання) подаються до суду в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи. При цьому суди не надали оцінки заяві про розгляд справи без участі позивача та її представника, які подані ним на електронну пошту суду першої інстанції, на предмет їх допустимості. Подання до суду заяв без додержання вимог процесуального законодавства, зокрема частини восьмої статті 43 та частини першої або другої статті 183 ЦПК України має наслідком їх повернення заявнику без розгляду.
Проте направлення представником позивача на електронну пошту суду заяву про розгляд справи за його відсутності та надання згоди на проведення заочного розгляду справи без накладення на них електронного цифрового підпису, з урахуванням частини другої статті 410 ЦПК України, не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Також у касаційній скарзі заявник вказує на сумнівність висновку комплексної судово-психіатричної експертизи від 14 грудня 2022 року № 779, оскільки при складанні експертами взято до уваги письмові пояснення сторін, які не були допитані як свідки, крім цього, відповідач ставить під сумнів медичну документацію, яка була витребувана судом першої інстанції для проведення експертизи, з огляду на це  колегія суддів зазначає наступне.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).
Статтею 21 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що судово-психіатрична експертиза з цивільних справ призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом.
Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу.
Таким чином, належним і достовірним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі на момент укладання шлюбу, може бути висновок судово-психіатричної експертизи. 
Крім цього, відповідач не була позбавлена права ініціювати відповідно до статті 113 ЦПК України проведення повторної експертизи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанцій.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко |
| А. І. Грушицький |
| Є. В. Петров |