ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/993/25  Номер провадження 22-ц/814/936/26	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі Коротун І. В.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» 

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2025 року, ухвалене суддею Бондарь В. А., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

27.05.2025 АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість: 
- по кредитному договору від 28.10.2019 №2001435883201 у розмірі 22 372,22 грн, з яких: 13 990,74 грн – заборгованість за кредитом; 8 381,48 – заборгованість по процентам; 0 грн – заборгованість за комісією; 
- по кредитному договору від 05.02.2020 №1001543430001 у розмірі 19 750,36 грн, з яких: 8 688,78 грн – заборгованість за кредитом; 3,22 грн – заборгованість за процентами; 11 058,36 грн – заборгованість за комісією; 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що  між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори: 28.10.2019 кредитний договір №2001435883201, за яким позичальнику видано кредит в сумі 14 000 грн та 05.02.2020 кредитний договір №1001543430001, за яким позичальнику видано кредит в сумі 15 000 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 04.02.2025 склала: по кредитному договору від 28.10.2019 №2001435883201 – 22 372,22 грн, з яких 13 990,74 грн - заборгованість за кредитом; 8 381,48 грн - заборгованість за процентами; по кредитному договору від 05.02.2020 №1001543430001 – 19 750,36 грн, з яких 8 688,78 грн - заборгованість за кредитом, 3,22 грн - заборгованість за процентами; 11 058,36 грн - заборгованість за комісією. Загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам становить на 04.02.2025 42 122,58 грн. Позивач направив письмові вимоги відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2025 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 8 692,00 гривні.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» судові витрати у виді судового збору у розмірі 499,86 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із встановлення судом нікчемності положення пункту 5 кредитного договору №1001543430001 від 05.02.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 11 058,36 грн. З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №1001543430001 від 05.02.2020 слід задовольнити частково, стягнувши залишок заборгованості у розмірі 8 688,78 грн та заборгованість по процентам у розмірі 3,22 грн, а всього стягнути за кредитним договором №1001543430001 від 05.02.2020 заборгованість у розмірі 8 692,00 грн. Враховуючи, що договір №2001435883201 був укладений в 2019, то строк, у який позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав, сплив у 2022, а саме для подання позову становить 28.10.2022. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором №2001435883201 від 28.10.2019 пред`явлені позивачем з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому, позивачем не надано доказів, які б вказували на переривання строку позовної давності за договором №2001435883201 від 28.10.2019, заяв про поновлення позовної давності суду й доказів існування поважних причин пропуску строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі АТ «Перший Український Міжнародний Банк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором №2001435883201 від 28.10.2019 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за цим договором у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що карантин введено на території України з 12.03.2020 по 30.06.2023. Поряд з цим, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час. Це означає, що з 12.02.2020 та станом на день подання банком позову до відповідача строки позовної давності, визначені ЦК України, не можуть вважатися пропущеними. Отже, суд першої інстанції не надав оцінку нормам законодавства про зупинення строку позовної давності на час карантину та воєнного стану та прийшов до неправильного висновку з приводу недотримання банком строку позовної давності. Окрім того, суд першої інстанції не з`ясував умови кредитних правовідносин між банком та відповідачем за заявою на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №2001435883201 від 28.10.2019. 28.10.2019 між банком і відповідачем був укладений у письмовій формі договір - заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, згідно якого відповідач отримала кредитні кошти. Заява підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач була обізнана у тому, що грошові кошти надаються їй як кредитні і за користування кредитними коштами сплачуються проценти, розмір яких наведений у заяві. Відповідач, підписавши заяву, підтвердила згоду з усіма умовами кредитування. Також відповідач підтвердила у заяві, що всі умови кредитування їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Звертаючись до суду з позовом банк на підтвердження наявності заборгованості за заявою та її розміру подав до суду: копію заяви; розрахунок заборгованості; виписку з особового рахунку відповідача. Відповідач власний контррозрахунок та належних доказів щодо спростування розрахунку банка не надала. Як вбачається з виписки по рахунку відповідача, остання користувалася кредитними коштами: отримувала готівкові кошти; здійснювала операції покупки через POS-термінал, а також здійснювала часткове погашення заборгованості. Виписка, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом заборгованості відповідача за кредитом.

Таким чином, предметом даного апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за договором №2001435883201 від 28.10.2019 у розмірі 22 372,22 грн станом на 04.02.2025.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори:
1) 28.10.2019 кредитний договір №2001435883201, за яким позичальнику видано кредит в сумі 14 000 грн (а.с. 7 зворот, 77);
2) 05.02.2020 кредитний договір №1001543430001, за яким позичальнику видано кредит в сумі 15 000 грн (а.с. 7).

Як вказано у позовній заяві, станом на 04.02.2025 заборгованість відповідача перед позивачем склала: по кредитному договору від 28.10.2019 №2001435883201 – 22 372,22 грн, з яких: 13 990,74 грн - заборгованість за кредитом; 8 381,48 грн - заборгованість за процентами;
по кредитному договору від 05.02.2020 №1001543430001 – 19 750,36 грн, з яких: 8 688,78 грн - заборгованість за кредитом, 3,22 грн - заборгованість за процентами; 11 058,36 грн - заборгованість за комісією (а.с. 3-6).

Загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 04.02.2025 становить 42 122,58 грн.

Позивач направляв письмові вимоги відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була (а.с. 12-13).

Наданий відповідачу кредит №1001543430001 від 05.02.2020 є споживчим, тому на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак, пунктом 5 кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту.

Суд першої інстанції звернув увагу, що у договорі №1001543430001 від 05.02.2020 встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таку плату встановлено без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у графіку щомісячних платежів, який наведений у заяві №1001543430001 від 05.02.2020.

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд першої інстанції вважав, що умова пункту 5 кредитного договору (договору комплексного банківського обслуговування) №1001543430001 від 05.02.2020 між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемною.

Отже, відповідач в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором не погасила, чим порушила вимоги договору і цивільне право позивача підлягає судовому захисту. При цьому, вона частково повернула банку заборгованість, залишок боргу становить 8 688,78 грн.

Також, відповідачем заявлено вимогу про застосування строків позовної давності щодо договору №2001435883201 від 28.10.2019.

Суд першої інстанції вважав, що у цих правовідносинах слід застосовувати положення закону про загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки.

Так, враховуючи, що договір №2001435883201 був укладений в 2019, то строк, у який позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх цивільних справ сплив у 2022, а саме для подання позову становить 28.10.2022.

Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором №2001435883201 від 28.10.2019 пред`явлені позивачем з пропуском трирічного строку позовної давності.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першоїстатті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29, 31.33 постанови від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) дійшла такого висновку: з урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (п. 31.25 постанови).

Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові №6-2104цс16 від 23.11.2016, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно положень ст. 257 та ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, за змістом норми ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Згідно положень ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором №2001435883201 від 28.10.2019 у розмірі 22 372,22 грн станом на 04.02.2025, виходячи з наступного.

Предметом позову, виходячи з предмету апеляційного оскарження, є стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості: - по кредитному договору від 28.10.2019 №2001435883201 у розмірі 22 372,22 грн, з яких: 13 990,74 грн – заборгованість за кредитом; 8 381,48 – заборгованість по процентам; 0 грн – заборгованість за комісією. 

Предметом апеляційного перегляду є рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості по кредитному договору від 28.10.2019 №2001435883201 у розмірі 22 372,22 грн, з яких: 13 990,74 грн – заборгованість за кредитом; 8 381,48 – заборгованість по процентам; 0 грн – заборгованість за комісією. 

В іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку відмову у їх задоволені.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 сформульований висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ» про стягнення заборгованості за кредитним договором №2001435883201 від 28.10.2019, виходячи з наступного.

По справі вбачається, що 28.10.2019 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 підписано заяву №2001435883201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту (а.с. 7 зворот, 77).

ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, що засвідчено випискою по її рахунку за період з 28.10.2019 по 30.11.2021 (а.с. 81-83), з якої вбачається, що відповідач розраховувалася кредитною карткою за послуги, знімала готівку в банкоматах, а також частково погашала кредит. З наданого банком розрахунку заборгованості, що в належний спосіб ОСОБА_1 не спростований, вбачається, що відповідач повністю зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконувала, у зв`язку з чим утворилася кредитна заборгованість (а.с. 79-80).

Наведена виписка по рахунку, згідно з вимогами ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №75 від 04.07.2018, є первинним документом, яка фіксує здійснення банківських операцій, що, на думку апеляційного суду, достеменно свідчить про підтвердження факту отримання позичальником кредитних коштів та користування ними. На спростування цих обставин відповідачем доказів не подано.

З виписки по рахунку, вбачається, що 14.09.2020 ОСОБА_1 здійснено операцію покупки через POS-термінал (а.с. 82 зворот).

Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПУМБ» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Позивач, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за відсотками у сумі 8 381,48 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, заява №2001435883201 від 28.10.2019 підписана ОСОБА_1 , містить дані щодо погодженої реальної річної процентної ставки 47,88%.

Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» станом на 04.02.2025 складає 22 372,22 грн, з яких: 13 990,74 грн - тіло кредиту, 8 381,48 грн - відсотки за користування кредитом (а.с. 79-80).

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 посилалася на пропуск АТ «ПУМБ» строку позовної давності (а.с. 40-43), що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2023 у справі №207/1892/18 констатував, що згідно з ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Разом з тим дії, що свідчать про переривання позовної давності, повинні бути вчинені до спливу позовної давності. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.06.2022 у справі №686/23170/19.

Колегія суддів враховує, що пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02.04.2020, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який скасовано на всій території України з 01.07.2023.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, який триває і на час вирішення цього спору.

Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022, розділ ЦК України «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 19, відповідно до якого у період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк його дії.

Матеріалами справи підтверджено, що кредитний договір укладено 28.10.2019, останню операцію відповідачем здійснено 14.09.2020. Позивач звернувся з цим позовом 27.05.2025, отже строк позовної давності не пропустив, оскільки у період з 02.04.2020 по 30.06.2023 строк позовної давності законодавцем продовжено на час дії карантину, а з 17.03.2022 цей строк продовжено на строк дії воєнного стану, який наразі триває.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» за кредитним договором від 28.10.2019 №2001435883201 у розмірі 22 372,22 грн з підстав пропуску строку позовної давності.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з матеріалів справи, позивач АТ «ПУМБ» при зверненні до суду першої інстанції з позовом сплатило 2 422,40 грн судового збору (а.с. 2), до суду апеляційної інстанції – 3 633,60 грн (а.с. 66), а всього 6 056,00 грн.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «ПУМБ» підлягає стягненню судовий збір всього у розмірі 6 056 грн. 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» – задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №2001435883201 від 28.10.2019 та в частині розподілу судових витрат – скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2001435883201 від 28.10.2019 – задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість по кредитному договору від 28.10.2019 №2001435883201 у розмірі 22 372,22 грн, з яких: 13 990,74 грн – заборгованість за кредитом; 8 381,48 – заборгованість по процентам; судовий збір у розмірі 6 056 грн.

В іншій частині рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2025 року не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов