1	Справа № 335/14913/17  2/335/601/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І. П.,
за участі секретаря судового засідання Сідніхіна В. С.,
представниці позивача адвокатки Ємельянової О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в 2017 році звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», з урахування заяви про зміну предмету позовної заяви, про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» в частині, що стосується передачі прав вимоги за Кредитним договором від 23 липня 2007 року № CNL-201/113/2007 між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та договору від 18.03.2011 відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» в частині, що стосується передачі прав вимоги за договором іпотеки від 23 липня 2007 року № PCNL-201/113/2007, укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступниками яких є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 23 липня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі в залежності від контексту — відповідач або банк), був укладений кредитний договір № CNL-201/113/2007 (далі — Кредитний договір).
23 липня 2007 року Банком, з однієї сторони та Позичальником, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № PCNL-201/113/2007, яким передбачено, що забезпечується і виконання зобов`язань за кредитним договором, а в якості предмету передано: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,04 кв.м., житловою 52,68 кв.м.
18.03.2011 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», відповідно до ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України, нібито укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, яким нібито передбачено перехід права вимоги за кредитним договором від 23 липня 2007 року № CNL-201/113/2007 до ТОВ «ОТП Факторинг України».
18.03.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», як фактором, та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», як клієнтом, укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, яким нібито передбачено перехід права вимоги за договором іпотеки від 23 липня 2007 до ТОВ «ОТП Факторинг України».

Позивач вважає, що договори відступлення права вимоги від 18.03.2011 року укладені між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» порушують права Позичальника, як споживача та укладені з порушенням вимог ч. 1 ст. 513, ч. 1 ст. 1077 ЦК України та п. 2.1. Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в частині, що стосується передачі права вимоги за кредитним договором з позичальником, адже у Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» не було правових підстав за Договором купівлі-продажу для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб`єкта господарювання (Позивача по справі), а у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» – відповідно набуття таких прав.
Позивач зауважує, що ні ПАТ «ОТП банк» (первинний кредитор), ні ТОВ «ОТП Факторинг України» (нібито новий кредитор) не повідомили Позивача належним чином про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором та не надали належних доказів.
В зв`язку з чим Позивач вважає що оспорювані договори повинні бути визнані недійсними з наступних підстав: 
1) Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
2) Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, проте договір договору факторингу суперечить:
а) вимогам ч. 1 ст. 513 ЦК України: відсутній додаток № 1 (копія, завірена згідно з вимогами чинного законодавства або оригінал, які б містили підписи уповноважених осіб і печатки обох сторін договору купівлі-продажу) до договору купівлі-продажу, укладений між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» з підписами і печатками сторін, який містить кредитні договори з позичальником, що є підставою для висновку про неукладеність договору купівлі-продажу в частині переходу прав вимоги за кредитними договорами з Позивачем.
б) п. 2.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», договір купівлі-продажу, який насправді є договором факторингу укладено стосовно кредитних договорів з фізичною особою не суб`єктом господарювання;
3) Відповідно до ст. 236 ЦК України: правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідачі через уповноваженого представника надали суду відзив на позовну заяву з урахуванням поданої Позивачем зави про зміну предмету позовної заяви, в якому просили в зв`язку з пропуском строку позовної давності відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі посилаючись на те, що Позивачем не надано доказів, щодо обґрунтованості позову. Також у зазначили, що 16.12.2011 на адресу Позивача була направлена досудова вимога, яка отримана позивачем 20.12.2011 року. В зазначеній досудовій вимозі було зазначено про відступлення права вимоги за кредитним договором, а відтак сплив строк позовної давності , що є підставою для відмови у позові.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20 грудня 2018 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним зупинити до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 335/371/18, за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним п. 4.1.1 кредитного договору від 23.07.2007 року № CNL-201/113/2007.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19 червня 2019 поновлено провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про захист прав споживача та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним.
Позивач, не погодившись з твердженнями Відповідачів, викладених за змістом відзиву про те, що 16.12.2011 на адресу Позивача була направлена досудова вимога, яка отримана позивачем 20.12.2011 року, зазначивши, що дізнався про відступлення права вимоги лише у момент отримання позовної заяви від 28.03.2017 в іншій справі та не отримував повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором, підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення Позивачу не належить, а зроблений іншою особою, стосовно чого через уповноваженого представника звернувся з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої пропонував поставити питання:
- чи виконано підпис у Повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.12.2011 року ОСОБА_1 чи іншою особою?
Проведення експертизи доручити експертам Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (69063 м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 13.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 21 січня 2020 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ємельянової О.О. та призначено по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним, судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставити наступне питання:
1. Чи виконано підпис у повідомленні про вручення потового відправлення від 20.12.2011 ОСОБА_1 чи іншою особою?
Проведення експертизи доручити експертам Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 13.
Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
Матеріали цивільної справи повернулись до суду без виконання судової почеркознавчої експертизи через незадоволення клопотань експертів.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 7 листопада 2022 року у даній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 13), конкретизовано питання поставлене перед експертами та викладено в наступній редакції:
1. Чи виконані рукописні записи від імені ОСОБА_1 у повідомленні про вручення поштового відправлення від 20 грудня 2011, які містяться в графах доставлено та особисто - ОСОБА_1 чи іншою особою? але, у зв`язку з тим, що клопотання судового експерта не було задоволено, та вихідні дані, які стосуються порівняльних зразків на думку експертної установи були відображені в наданих матеріалах неоднозначно, матеріали цивільної справи повернулись до суду без виконання судової почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19.02.2025 задоволено заяву представника Позивача адвоката Ємельянової О.О. про заміну суб`єкта судово-експертної діяльності, замінено суб`єкта судово-експертної діяльності з Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 13) на Київський науково-дослідний інститут судових експертиз (КНДІСЕ) (03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6).
Призначену у справі № 335/14913/17 судову почеркознавчу експертизу доручити судовому експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) (03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6) з питання зазначеного в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 про призначення судової почеркознавчої експертизи, зупинення провадження у справі, а саме:
- чи виконано підпис у «Повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.12.2011» ОСОБА_1 чи іншою особою?
05.12.2024 на адресу суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) надійшов висновок експерта від 25.11.2024 № 1917124-3 разом із матеріалами цивільної справи.
Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ), складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 791/24-32, визначено, що:
«1. Встановити, чи виконано підпис у «Повідомленні про вручення поштового відправлення від 20.12.2011» ОСОБА_1 чи іншою особою, неможливо з підстав визначених в п. 1 дослідницької частини висновку».
В пункті 1 дослідницької частини висновку міститься ознака схожості та відмінності почерку ОСОБА_1 з підписом, що нанесений на повідомленні про вручення поштового відправлення від 20.12.2011, де ознак відмінностей наведено вдвічі більше ніж схожості. 
Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ємельянової О.В. надійшло клопотання про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи, мотивоване тим, що чіткої відповіді у висновку експерта на поставлене судом питання не зазначено, а відтак висновок експерта є неясним.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19.02.2025 призначено у справі додаткову судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) (03057, м. Київ, вул. Сіми Бродських, 6). 
У ході проведення судово почеркознавчої експертизи дати відповідь на таке питання:
- Чи виконано підпис у Повідомленні про вручення поштового відправлення від 20.12.2011 ОСОБА_1 чи іншою особою?
Провадження у справі зупинено до проведення експертизи та надання висновку експерта до суду.
25.11.2025 матеріали справи повернулися до суду з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 21.10.2025 № 2558/25-32, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься під рукописним записом « ОСОБА_1 » на зворотній стороні повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.12.2011, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Ухвалою суду від 25.11.2025 провадження у даній справі було поновлено, справу призначено до судового розгляду.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив таке.
23 липня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № CNL-201/113/2007.
23 липня 2007 року Банком, з однієї сторони та Позичальником, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № PCNL-201/113/2007, яким передбачено, що забезпечується і виконання зобов`язань за кредитним договором, а в якості предмету передано: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,04 кв.м., житловою 52 68 кв.м.
Згідно з п. 2 Кредитного договору, «Цільове використання кредиту: на Споживчі цілі».
Згідно із ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб... продукція – будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. 
Відповідно до п. 2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Закон України «Про Захист прав споживачів» поширюється на зазначені в ньому відносини, які виникли після введення його в дію. Оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають … із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). 
Згідно з п. 1.2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Національного банку України від 10.05.2007 № 168 (далі – Правила), споживчий кредит є споживчим.
Метою споживчого кредиту є задоволення особистих потреб, а відтак на вищезазначені кредитні правовідносини поширюється норми законодавства про захист прав споживачів.
Положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 6 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що Фінансовими вважаються такі послуги: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, отже Позивач є споживачем фінансової послуги у вигляді надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту, а отже, гарантії, встановлені для Позичальника Законом України «Про захист прав споживачів» мали дотримуватися Банком, проте дотримані не були, всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк не надав відповідної інформації, необхідної споживачу для здійснення свідомого вибору та всупереч ч. 4 ст. 11 вказаного закону в договорі відсутня істотна умова – детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.
Згідно з п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42, в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023–XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. 
Таким чином, положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини між Банком та Позичальником за кредитним договором, а Банк мав виконати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» як під час укладення кредитного договору, так і під час його виконання, тобто банк був зобов`язаний надати відповідну інформацію, необхідну споживачу для здійснення свідомого вибору та включити детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.
18.03.2011 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», відповідно до ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України, укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, яким передбачено перехід права вимоги за кредитним договором від 23 липня 2007 року № CNL-201/113/2007 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України».
18.03.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», як фактором, та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», як клієнтом, укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, яким передбачено перехід права вимоги за договором іпотеки від 23 липня 2007 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України».
Згідно з ст. 1 Договору купівлі-продажу, «Кредитний портфель» права вимоги до Боржників (їх Поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості Боржників перед Продавцем за Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності) на Дату набрання чинності, а також права, зазначені у статті 3.3. цього Договору.
«Кредитні договори» - кредитні договори, укладені між Продавцем та Боржниками, перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору.
Відповідно до п. 3.1. Договору купівлі-продажу, В порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов`язуєшся сплатити на користь Продавця Винагороду.
Відповідно до п. 3.2 договору купівлі-продажу, загальна сума заборгованості за Кредитними договорами, що входять до Кредитного портфелю на Дату набрання чинності, складає 66 682 117.75 дол.США, 45 539 691.22 грн., 4 193 209.32 швейцарських франків, 321 723.55 евро у тому числі:
а. сума основного боргу 58 352 870.71 дол. США, 37 559 083.56 грн., З 874 437.14 швейцарських франків, 263 089.98 евро;
б. нараховані проценти 8 329 247.04 дол. США, 980 607.66 грн., 318 772.18 швейцарських франків, 58 633.57 евро;
в. сума штрафних санкцій, а також інших платежів, у відповідності до Кредитних договорів (у разі наявності).
Згідно з п. 3.3 договору купівлі-продажу, Права, що переходять до Покупця за Кредитними договорами у зв`язку з продажем Кредитного портфелю:
а.Покупець набуває усі права вимоги за Кредитними договорами, що є дійсними на Дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій.
б.Право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за Кредитними договорами з Дати набрання чинності.
в. На умовах, передбачених Договором комісії, право вимагати від Продавця перерахування будь-яких та усіх коштів, отриманих ним від Боржників в результаті реалізації Заставленого майна.
Відповідно до п. 5.1 договору купівлі-продажу, Винагорода, сплачена в якості компенсації вартості Кредитного портфелю (надалі - Винагорода”), сплачується у національній валюті України та складає 266 238 349.49 грн. (Двісті шістдесят шість мільйонів двісті тридцять вісім тисяч триста сорок дев`ять грн. 49 коп.).
За таких обставин ПАТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_1 (боржника) в обмін на грошові кошти, які ТОВ «ОТП Факторинг»« (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.
Уклавши договір купівлі-продажу кредитного портфелю, у тому числі за кредитним договором з ОСОБА_1 банк отримав фінансування у розмірі 266 238 349.49 грн. грн, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг», в свою чергу, укладаючи вказаний договір набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором купівлі-продажу кредитного портфелю. Така різниця виразилася в отриманні Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» від первісного кредитора таких прав щодо боржника: усі права вимоги за Кредитними договорами, що є дійсними на Дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій; право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за Кредитними договорами з Дати набрання чинності; на умовах, передбачених Договором комісії, право вимагати від Продавця перерахування будь- яких та усіх коштів, отриманих ним від Боржників в результаті реалізації Заставленого майна.
Наведене свідчить про те, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.
З укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу юридичну особу, - ТОВ «ОТП Факторинг».
Згідно з ч. 2 ст.1079 ЦК України, Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. 
Відповідно до ч.3 ст.1079 ЦК України, Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України, За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, Договір купівлі-продажу кредитного портфелю за своєю правою природою є договором факторингу.
Відповідно до інформації, внесеної до Державного реєстру фінансових установ, ТОВ «ОТП Факторинг» зареєстрований як фінансова установа, та ліцензій на ведення діяльності не має.
У п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» наводиться перелік послуг, які згідно цього Закону належать до фінансових, а в п. 2 цієї ж статті зазначено, що «надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється».
З системного аналізу ст. ст. 1077-1086 ЦК України, положення ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вимоги щодо діяльності фінансових установ, ліцензування окремих видів діяльності, та безпосередньо визначеного кінцевого переліку дозволених послуг, випливає, що єдина послуга, яку може надавати Відповідач-2 та яка одночасно відповідає за суттю та змістом Договору купівлі-продажу – це є фінансова послуга факторингу.
Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі – Нацкомфінпослуг).
Відповідно до п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання.
Відповідно до пункту 2.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 від 3 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389, до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. 
Згідно з ухвалою ВАС України від 16.02.2016 у справі № К/800/49348/13, скасовано Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р., якою, в свою чергу, скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.06.2013р. в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання нечинним п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та постановлено в цій частині нову постанову, якою визнано п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» - нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. В решті постанову залишено без змін.
Згідно з ухвалою ВАС України від «25» лютого 2014 р. у справі № К/9991/3380/12, «Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями ( боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи».
Відповідно до вказаної ухвали, Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2011 року залишено в силі, якою відмовлено ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у задоволені позову про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача про усунення порушень вимог законодавства України про фінансові послуги №256/42/5/4/3-ФК від 15 квітня 2011 року в частині усунення позивачем порушень частини другої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо недотримання обмеження про укладення договорів факторингу з порушенням пункту 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття відступлення права грошової вимоги за договорами факторингу, укладеними позивачем з боржниками-фізичними особами за період з 01 січня 2009 року по 21 березня 2011 року. 
Таким чином, ВАС України в обох справах дійшов висновку, що п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року відповідає вимогам чинного законодавства, а суб`єкти господарювання-фінансові установи не мають права набувати права вимоги за кредитними договорами із споживачами внаслідок укладення договорів факторингу.
Відповідно до затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 06.02.2014 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року» (набрало законної сили з 25.03.2014), пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за N 373/16389, виключити.
Отже, до 25.03.2014 (виключення п. 1 з Розпорядження № 231) ПАТ «ОТП банк» не мав права відступати, а ТОВ «ОТП Факторинг України» не мав право набувати права вимоги за кредитним договором з позивачем за договором купівлі-продажу, проте всупереч вимогам п. 1 Розпорядження № 231 уклало договір факторингу щодо нього.
Таким чином, станом на 18.03.2011 (дата укладення Договору купівлі-продажу) пункт 1 Розпорядження № 231 був чинним. 
З урахуванням викладеного, у Банку за Договором купівлі-продажу не було правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб`єкта господарювання (Позивача по справі), а у ТОВ «ОТП Факторинг України» – відповідно набуття таких прав.
У ст. 517 ЦК України зазначено: первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є необхідною для їх здійснення.
У порушення вищевказаних вимог закону ні ПАТ «ОТП банк» (первинний кредитор), ні ТОВ «ОТП Факторинг України» (нібито новий кредитор) не повідомили Позивача належним чином про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором та не надали належних доказів.
Твердження Відповідачів, викладені за змістом відзиву про те, що 16.12.2011 на адресу Позивача була направлена досудова вимога, яка отримана позивачем 20.12.2011 року, в якій було зазначено про відступлення права вимоги за кредитним договором не підтверджені жодним доказом та повністю спростовуються висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 21.10.2025 № 2558/25-32, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься під рукописним записом « ОСОБА_1 » на зворотній стороні повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.12.2011, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Ні первісним кредитором, ні нібито новим кредитором взагалі не надано Додаток №1 (копію, завірену згідно з вимогами чинного законодавства або оригінал, які б містили підписи уповноважених осіб і печатки обох сторін договору купівлі-продажу) до договору купівлі-продажу із зазначенням кредитних договорів з Позичальником, яким було б передбачено перехід права вимоги до нового кредитора за ними.
Витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» від 18.03.2011 не містить печатки та підпису уповноваженої особи первісного кредитора, тому факт уступки права вимоги від первісного кредитора є недоведеним, що є підставою для висновку, що договір факторингу в частині переходу права вимоги за кредитним договором з позивачем взагалі не укладено.
Крім цього, спочатку нібито новим кредитором було надано витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу, потім декілька сторінок самого додатку, а саме: останню сторінку, яка містила підписи і печатки сторін і сторінку, яка містила кредитні договори з позичальником та на якій відсутні підписи і печатки сторін.
З урахуванням викладеного, відсутній додаток № 1 до Договору купівлі-продажу, укладений між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» з підписами і печатками сторін, який містить кредитні договори з позичальником, що є підставою для висновку про неукладеність договору купівлі-продажу в частині переходу прав вимоги за кредитними договорами з Позивачем.
Також кредитором не надано акт приймання-передачі документів за кредитним договором з Позивачем відповідно до положень Договору купівлі-продажу.
Також кредиторами не надано первинних бухгалтерських документів (виписки по рахунку, яка містить дані, що 18.03.2011 на рахунок первісного кредитора було зараховано відповідну суму), які підтверджують отримання грошових коштів первісним кредитором від ТОВ.
Таким чином, договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави підлягають визнанню судом недійсними в частині, що стосується кредитного договору та договору іпотеки з Позивачем, за наступних підстав: 
1) Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
2) Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, проте договір договору факторингу суперечить:
а) вимогам ч. 1 ст. 513 ЦК України: відсутній додаток № 1 (копія, завірена згідно з вимогами чинного законодавства або оригінал, які б містили підписи уповноважених осіб і печатки обох сторін договору купівлі-продажу) до договору купівлі-продажу, укладений між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» з підписами і печатками сторін, який містить кредитні договори з позичальником, що є підставою для висновку про неукладеність договору купівлі-продажу в частині переходу прав вимоги за кредитними договорами з Позивачем.
б) п. 2.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», договір купівлі-продажу, який насправді є договором факторингу укладено стосовно кредитних договорів з фізичною особою не суб`єктом господарювання;
3) Відповідно до ст. 236 ЦК України: правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Вказані твердження повністю кореспондуються з наступними висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16:
44. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
45. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
46. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
47. У статті 350 Господарського кодексу України, факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.
48. У статті 1077 Цивільного кодексу України, зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
49. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
50. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
51. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
52. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
53. У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
54. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
55. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
56. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).
57. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
58. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.
59. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
60. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
61. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
62. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).
63. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
64. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
65. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
66. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
76. З урахуванням викладеного висновок судів першої та апеляційної інстанції щодо правової оцінки договору про відступлення права вимоги за договором на здійснення кредитних операцій, кредитним договором, як договору факторингу, і про його недійсність є правильним.
77. Стосовно вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В. щодо реєстрації права власності на земельну ділянку та адміністративно-виробничі приміщення за ТОВ «НІКІ», Велика Палата Верховного суду зазначає таке.
78. Суди попередніх інстанцій установили, що спір між сторонами виник з цивільно-правових відносин та пов`язаний з позовною вимогою про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами та за іпотечним договором від 13 березня 2015 року, а отже, підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
79. Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
80. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Саме як споживач банківських послуг (як позичальник та іпотекодавець) ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» звернулося до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки заміна кредитодавця та іпотекодержателя, яким у договорах, стороною у яких виступав (брав участь) ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат», з фінансової установи - банку (ПАТ «Мегабанк») на іншу юридичну особу - ТОВ «НІКІ», а також перехід до останнього права власності на предмет іпотеки - нерухоме майно ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат», унеможливлюють оскарження останнім договорів, стороною у яких ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» не було, однак позбавлене можливості іншим способом захистити свої права.
81. Відносини банку з клієнтами та права клієнтів банку врегульовані главами 9 та 10 цього Закону та постановами правління Національного банку України.
82. Таким чином, укладення договорів відступлення права вимоги позбавило ВАТ «Івано-Франківський птахокомбінат» усіх прав, які надані клієнтам банку як споживачам фінансових послуг, та які можуть бути захищені у судовому порядку.
106. Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.
Стосовно заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, суд вважає заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
Твердження відповідачів, викладені за змістом відзиву про те, що 16.12.2011 на адресу Позивача була направлена досудова вимога, яка отримана позивачем 20.12.2011 року, в якій було зазначено про відступлення права вимоги за кредитним договором не підтверджені жодним доказом та повністю спростовуються висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) від 21.10.2025 № 2558/25-32, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься під рукописним записом « ОСОБА_1 » на зворотній стороні повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.12.2011, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Таким чином, відповідачі не надали суду докази того, що Позивачу було відомо про укладення оспорюваних договорів раніше 2017 року, як зазначив Позивач у поданих ним процесуальних документах. 
На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76 83, 89, 141, 247, 258 259, 263 265, 274, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання договору купівлі-продажу прав вимоги частково недійсним задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011, укладений між Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» в частині, що стосується передачі прав вимоги за Кредитним договором від 23 липня 2007 року № CNL-201/113/2007 між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та договір від 18.03.2011 відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, укладений між Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» в частині, що стосується передачі прав вимоги за договором іпотеки від 23 липня 2007 року № PCNL-201/113/2007, укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступниками яких є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач – Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ЄДРПОУ 21685166, адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43;
Відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ЄДРПОУ 36789421, 03068, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 28-Д.
Повний текст рішення складений 23.01.2026.

Суддя І. П. Соболєва