ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/3027/24 (910/10433/24) 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О. В. - головуючого, Огородніка К. М., Погребняка В. Я.,
за участі секретаря судового засідання Аліференко Т. В.
розглянув касаційну скаргу           ОСОБА_1 
на   рішення Господарського суду міста Києва (суддя Чеберяк П.    П.)    від    10.03.2025
та   постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий -   Отрюх    Б. В., судді: Сотніков   С.    В., Остапенко О.    М.) від 10.09.2025 
за позовом           ОСОБА_1 
до                     1. Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Аргумент фонд"
                    2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"
про   визнання   договору недійсним 
в межах справи за заявою ОСОБА_2 
про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста". 
Учасники справи:
представник позивача - Ярошенко О. М., адвокат; 
представник відповідачів 1, 2 - Дяченко О. В., адвокат.
1.          Короткий зміст вимог
1.1.          01.04.2024 Господарський суд міста Києва ухвалив відкрити за заявою ОСОБА_2 провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (далі - Боржник) за правилами Кодексу України з процедур банкрутство (далі - КУзПБ), ввести процедуру розпорядження майном Боржника та призначити розпорядником майна арбітражного керуючого Лозовського В.    В. тощо.
1.2.          24.08.2024 ОСОБА_1 (далі - Позивач) подав позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 24.11.2021 № 06/24/11/21/12 (далі - Договір), укладеного між Акціонерним товариством "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Аргумент фонд" (далі - Відповідач 1) та Боржником (Відповідач    2). 
1.3.          Позов обґрунтований укладенням оспорюваного Договору всупереч нормам закону, оскільки Відповідач 2 за Договором відчужив відсутні у нього права, оскільки:
- відчужені Відповідачем 2 Відповідачу 1 за Договором майнові права на квартиру Позивача як предмет іпотеки за іпотечним договором, що був укладений задля забезпечення виконання зобов`язань третьої особи (ТОВ "Леон") за кредитним договором, не були зареєстровані за жодною особою відповідачів; 
- Відповідач 2 за Договором відчужив відсутні у нього права, оскільки ще у 2018 році відбулось погашення (припинення) іпотеки шляхом звернення стягнення попереднім власником (у ланцюгу правочинів з відступлення права вимоги до позичальника ТОВ "Леон") цих майнових прав на предмет іпотеки з внесенням до Державного реєстру відповідного запису. 

2.          Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1.          10.03.2025 Господарський суд міста Києва постановив рішення (залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025) про відмову у задоволенні позову.
2.2.          Судові рішення мотивовані неналежністю та неефективністю обраного Позивачем способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах, оскільки визнання недійсним Договору, який є одним із договорів у ланцюгу   відчуження майнових прав на квартиру Позивача, не призведе до поновлення прав Позивача, тоді як належним є звернення із вимогою про визнання відсутнім права іпотеки   на предмет іпотеки, а саме квартиру Позивача.

3.          Встановлені судами обставини
3.1.          15.12.2010 між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЄОН" (позичальник) було укладено Генеральну кредитну угоду № 600/02-2010. 
Відповідно до пункту 1.1 Генеральної кредитної угоди Банк зобов`язується надавати Позичальнику кредитні кошти в порядку і умовах, визначених у відповідних кредитних договорах та додаткових угодах до них, укладених в межах генеральної кредитної угоди і які є її невід`ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позивача за кредитами, наданими в межах генеральної кредитної угоди, не повинен перевищувати 1400000,00 доларів США. 
3.2.          15.12.2010 на виконання укладеної Генеральної кредитної угоди між ПАТ    "Банк Камбіо" та ТОВ "ЛЄОН" укладено кредитний договір (відзивна кредитна лінія) № 601/02-2010 (далі - кредитний договір-1), відповідно до якого, на умовах цього договору та укладеної між сторонами генеральної кредитної угоди, Банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 400 000,00 доларів США на добудову басейну, зі сплатою 15,0 % річних та 1,0 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку. 
В подальшому між сторонами вносились зміни та доповнення до кредитного договору-1 шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору-1, якими, зокрема, було збільшено суму кредиту до 510 000,00 доларів США та узгоджено нові графіки погашення. 
3.3.           15.12.2010 між ПАТ "Банк Камбіо" та ТОВ "ЛЄОН" було укладено кредитний договір (відзивна кредитна лінія) № 602/02-2010 (далі - Кредитний договір-2), відповідно до якого, на умовах цього договору та укладеної між сторонами генеральної кредитної угоди, Банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 1 000 000,00 доларів США на перекредитування кредиту іншого банку, зі сплатою 15,0 % річних та 1,0 % одноразової комісії за обслуговування кредитного рахунку. 
В подальшому між сторонами вносились зміни та доповнення до кредитного договору-2 шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору-2, якими, зокрема, узгоджено нові графіки погашення кредиту. 
Додатковою угодою від 29.11.2013 до Генеральної кредитної угоди сторони виклали пункт (б) п. 2.2 в новій редакції, визначивши розмір кредитної лінії в розмірі 1 507 000,00 доларів США, графік погашення - згідно кредитного договору-1 та кредитного договору-2, відсоткова ставка 15,0 % річних.
3.4.          Як забезпечення виконання зобов`язань за Генеральною кредитною угодою, 18.11.2011 між ПАТ "Банк Камбіо" та Позивачем укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О.    Є. за реєстровим № 3420. 
Відповідно до пункту 1.1 Іпотечного договору № 3420 в іпотеку передано чотирьохкімнатну квартиру 186 за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 7-Б, загальною площею 234,7 кв.м., житловою площею 89,0 кв.м. (далі - Квартира). Реквізити правовстановлюючого документа та документів, що підтверджують права власності: свідоцтво про право власності, видане 30.11.2009 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого округу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 19.11.2009 № 1778-С/К1 та зареєстроване 07.12.2009 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Київським БТІ, що підтверджується Реєстраційним написом на правовстановлюючому документі, записаний у реєстрову книгу № 413-60, за реєстровим № 44243. 
3.5.          30.01.2020 між ПАТ "Банк Камбіо" та Відповідачем 2 укладено Договір №    23 про відступлення прав вимоги, згідно з яким право вимоги за генеральною кредитною угодою №600/02-2010 від 15.12.2010, кредитним договором №    601/02-2010 від 15.12.2010, кредитним договором №    602/02-2010 від    15.12.2010, укладеними між ПАТ "Банк Камбіо" та ТОВ "ЛЄОН" перейшли до Відповідача 2. 
Відповідно до договору від 30.01.2023 № 23 про відступлення права вимоги до Відповідача 2 переходять також: майнові права за укладеним між ПАТ    "Банк Камбіо" та Позивачем Іпотечним договором від    18.11.2011, посвідченим нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О.Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 3420; майнові права за договором іпотеки від 16.12.2010, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О.Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 3508, укладеним між ПАТ "Банк Камбіо" та ТОВ "ЛЄОН". 
3.6.          24.11.2021 між Відповідач 2 та Відповідач 1 від імені, в інтересах та за рахунок якого на підставі Договору №    16-01/11-2021 про управління активами корпоративного інвестиційного фонду від 16.11.2021 діє ТОВ "КУА "Стронг Менеджмент Актив", уклали Договір №    06/24/11/2021/16 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого Відповідач 1 набув право вимоги за генеральною кредитною угодою №600/02-2010 від 15.12.2010, кредитним договором №601/02-2010 від    15.12.2010, кредитним договором № 602/02-2010 від 15.12.2010 в загальній сумі 2 929 558,16 дол. США, що станом на 24.11.2021 за офіційним курсом НБУ становило 78 689 104 грн 01 коп.
3.7.          24.11.2021 Відповідач 1 та Відповідач 2    уклали оспорюваний Договір, відповідно до умов якого Відповідач 1 придбав у власність майнові права, які виникли за Іпотечним договором від 18.11.2011, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О. Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 3420, та Договором іпотеки від    16.12.2010, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О. Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 3508. 
3.8.          В провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №    910/3272/25 за позовом ОСОБА_1 до АТ "Аргумент Фонд", ПАТ "Банк Камбіо", треті особи: ТОВ    "ФК "Інвестохіллс Веста", ОСОБА_3 про визнання припиненою іпотеки за Іпотечним договором від 18.11.2011, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О.Є. та зареєстрованим в реєстрі за №3420, укладеним між Публічним акціонерним товариства "Банк Камбіо" та ОСОБА_1 .

4.          Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1.          06.10.2025 Позивач подав касаційну скаргу, в якій, з урахуванням заяви про уточнення підстав касаційного оскарження судових рішень на виконання вимог в ухвалі Суду від 23.10.2025, просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від    10.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним оспорюваний Договір.

5.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5.1.          Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди попередніх інстанцій:
-           неправильно застосували норми статей 512- 514 Цивільного кодексу України (далі - ЦК    України), не перевіривши реальність відчуженого права вимоги, не врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2024 у справі № 21/5005/2686/2012; 
-          порушили вимоги щодо імперативної нотаріальної форми посвідчення Договору про відступлення прав за іпотекою відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про іпотеку", що зумовлює нікчемність Договору, не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19;
-           порушили статті 236, 238 ГПК України, не зазначивши мотивів відхилення ключових аргументів Позивача про: відсутність у Відповідача 2 підтвердженого права майнової вимоги, недодержання форми правочину, не врахувавши висновок Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі №    910/10760/20;
-          порушили статтю 6 та статтю 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини, статтю 55 Конституції України, статті 2, 13, 236 ГПК України, застосувавши формальний підхід у висновку про неефективність обраного Позивачем способу захисту порушеного права, що є передчасним ухиленням суду від здійснення правосуддя, який перед тим мав перевірити наявність порушеного права, а також позбавляє Позивача права на доступ до суду, не врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.06.2022 у справі № 308/9708/19, та постанові Верховного Суду від 17.09.2024 № 910/14968/22(910/7825/23).

6.          Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
6.1.          Аргументи Відповідача 1 у відзиві на касаційну скаргу, у яких ця особа заперечує аргументи в касаційній скарзі з підстав, що загалом аналогічні мотивами в оскаржуваних судових рішеннях, зводяться до:
-          набуття Відповідачем 1 права на відчужені за оспорюваним Договором майнові права, що виникли за іпотечним договором, за яким в забезпечення кредитних зобов`язань третьої особи було передане нерухоме майно Позивача (Квартира);
-          Позивач у справі № 910/3272/25 за участі тих самих учасників, а також ПАТ    "Банк Камбіо" скористався належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах, звернувшись із вимогами про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором від 18.11.2011, укладеним ПАТ    "Банк Камбіо" та Позивачем;
-          відсутності підстав для визнання недійсним Договору. 

7.          Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо захисту прав власника нерухомого майна, обтяженого іпотекою 
7.1.          Предметом спору став укладений між відповідачами Договір купівлі-продажу майнових прав на іпотечне майно, а саме на Квартиру Позивача, передану в іпотеку (пункти 3.4, 3.7), а підставами таких вимог - заперечення Позивачем обтяження іпотекою його Квартири через відсутність реєстрації відповідного права за жодним із відповідачів і разом з цим незаконність вчинення ними оспорюваного правочину з купівлі-продажу за Договором відповідних майнових прав на це майно. 
Отже, звертаючись з позовом у цій справі, Позивач порушив питання правової невизначеності майнових прав на Квартиру, яку він просить усунути шляхом вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину. 
7.2.          Водночас, щодо визначеного у цій справі Позивачем способу захисту права на передане в іпотеку майно Суд зазначає про таке.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
7.3.          У підпунктах 11.82- 11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43- 8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
7.4.          За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47).
Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
7.5.          Разом з тим обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).
7.6.           Щодо захисту прав власника нерухомого майна, обтяженого іпотекою, у разі правової невизначеності щодо майнових прав на це майно, Суд зазначає про таке. 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Аналогічні положення визначені приписами статей 575, 589 ЦК України.
7.7.          Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно з приписами частини другої статті 3 цього Закону взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Відомості про припинення іпотеки також підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону України "Про іпотеку).
7.8.          Щодо фактичної можливості вчинити дії, спрямовані на позбавлення власника права на його майно, то вчинення державної реєстрації права власності на майно власника за іншою особою шляхом набуття нею права власності на предмет іпотеки (стаття 37 Закону "Про іпотеку") або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону "Про іпотеку") можливе лише за заявою іпотекодержателя, тобто особи, за якою зареєстроване право іпотеки на це майно.
Водночас Позивач, звертаючись із позовом зазначив, що майнове право іпотеки на Квартиру є припиненим і таке право не було зареєстроване за жодним із відповідачів, що вчинили оспорюваний правочин з купівлі-продажу цього права (пункт 1.3).
7.9.          Поряд з цим, в разі якщо в Державному реєстрі зареєстроване припинення права іпотеки, то повторна реєстрація права іпотеки на підставі договору іпотеки без згоди власника майна є протиправною. За загальним правилом частини першої статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать саме власнику. Укладаючи договір іпотеки, власник фактично надає згоду і на державну реєстрацію права іпотеки на підставі договору іпотеки, але така згода стосується саме первісної реєстрації, а не наступної реєстрації після реєстрації припинення іпотеки.
Отже, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення.
7.10.          У разі якщо на момент подання заяви про державну реєстрацію права іпотеки згідно з відомостями Державного реєстру право власності на предмет іпотеки зареєстроване за іншою особою, ніж та, яка є стороною договору іпотеки як іпотекодавець, то така обставина є підставою для відмови в державній реєстрації в силу положень пункту 7 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, у тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих / отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться в Державному реєстрі, відомостям, що містяться у поданих / отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" однією з підстав для відмови в державній реєстрації прав є наявність суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Якщо в Державному реєстрі є відомості про первинну державну реєстрацію права іпотеки на підставі відповідного договору та про припинення такого права, то повторна державна реєстрація права іпотеки на підставі такого договору суперечить зазначеним відомостям. Така суперечність наявна і тоді, коли кредитор (іпотекодержатель) уклав договір про відступлення права вимоги та прав за іпотечним договором.
Отже, державний реєстратор за таких умов повинен відмовити у повторній державній реєстрації права іпотеки.
7.11.           З викладеного слідує, що державний реєстратор (у тому числі нотаріус) не може вчинити дії щодо повторної державної реєстрації права іпотеки без згоди власника предмета іпотеки.
Наведені висновки застосовуються незалежно від того, дійсним чи недійсним є відповідний договір, та чи визнаний він судом недійсним. 
У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої в пунктах (115-118) постанови від    15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (Провадження № 12-61гс21).
7.12.           З огляду на викладене задоволення вимоги Позивача про визнання оспорюваного Договору недійсним не призведе до захисту його права власності на Квартиру, оскільки вчинення оспорюваного правочину з купівлі-продажу майнових прав на Квартиру, які виникли за Іпотечним договором від 18.11.2011, та виникнення відповідних прав у їх набувача не може зумовлювати для Позивача та його права власності зміну юридичних наслідків.
7.13.           Крім цього Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (Провадження № 12-61гс21) наголосила, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.02.2021 у справі № 359/3373/16-ц). 
Отже, задоволення заявленої позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного Договору купівлі-продажу майнових прав на Квартиру, які виникли за Іпотечним договором від 18.11.2011, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кандзюбою О. Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 3420 (пункти 3.4, 3.7) не призведе до поновлення прав Позивача.
7.14.           При цьому Суд також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у висновках, викладених в пункті 142 постанови від 15.09.2022 у справі №    910/12525/20 (Провадження № 12-61гс21), зауважила, що позов про визнання правочину недійсним не є способом захисту інтересу у правовій визначеності щодо майнових прав на передане в іпотеку майно. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.
Так, у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 (пункти 58, 59) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що приписами, зокрема, статті 16 ЦК    України, не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин, може відбуватися шляхом розірвання договору. На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду вказала, що позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав. Водночас згідно з абзацом другим частини другої статті 20 ГПК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.
7.15.           Суд також бере до уваги, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК    України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від    19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56).
У пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках:
кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Отже, за наявності стверджуваних Позивачем обставин про відсутність реєстрації відчужених за оспорюваним Договором майнових прав на Квартиру, які виникли за Іпотечним договором від 18.11.2011 (пункти 3.4, 3.7), за жодним із відповідачів, Позивач як власник Квартири не позбавлений права звернутися з вимогою, зокрема, про визнання права іпотеки відсутнім і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах, з висновком про що погоджується Суд.
При цьому Суд зауважує, що за встановлених апеляційним судом у цій справі обставин Позивач фактично скористався правом звернення до суду із належним способом захисту, звернувшись із відповідним позовом у справі №    910/3272/25 (пункти 3.8), з аргументами Відповідача 1 про що Суд погоджується (пункт 6.1), а спір у справі №    910/3272/25 станом на час ухвалення цієї постанови касаційним судом був вирішений з ухваленням рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 (відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень). 
При цьому щодо зазначених відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень Суд враховує, що можливість суду з власної ініціативи звернутися до публічних відомостей підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 23.11.2021 у справі №    359/3373/16-ц (зокрема, щодо загальнодоступних відомостей з публічної кадастрової карти України, з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є загальновідомими, а тому не потребують доказування). 
7.16.           Водночас наведене не означає, що Позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту, оскільки за висновками в цій постанові (пункти 7.9 - 7.11) Позивач є юридично захищеним.
7.17.           Зокрема, відповідно до принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. 
7.18.           Разом із цим надмірно формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню господарського судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
7.19.           Якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117-118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
7.20.           У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 14 ГПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 13 ГПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №    9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01.07.2021 у справі №    9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у    справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20.06.2023 у    справі № 633/408/18 (підпункт 11.12) та від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). 
7.21.           Отже, Позивач вправі заявити і іншу вимогу з метою захисту інтересу Позивача у правовій визначеності щодо майнових прав на Квартиру за належної інтерпретації судом такої вимоги, що може бути розцінена судом як спосіб, що ефективно захистить порушене право Позивача на таке майно.
7.22.           Тож суди в оскаржуваних рішеннях дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що вимога Позивача про визнання недійсним Договору не є ефективним способом захисту його прав, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовили у задоволенні позову. 
У зв`язку з цим Суд відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункт 5.1), які не тільки не спростовують наведені висновки касаційного суду та висновки судів в оскаржуваних рішеннях у цій справі щодо належного та ефективного способу захисту стверджуваного Позивачем порушеного права на Квартиру у спірних правовідносинах, а і не враховують такі висновки, оскільки скаржник у своїх аргументах, зазначаючи про підстави для недійсності Договору, між тим наполягає на вирішенні по суті спору саме про недійсність оспорюваного Договору між відповідачами.
7.23.           У зв`язку із викладеним висновки судів в оскаржуваних рішеннях про відсутність підстав для задоволення позову про недійсність оспорюваного Договору купівлі-продажу майнових прав на Квартиру через неналежність та неефективність застосованого Позивачем способу захисту стверджуваного ним порушеного права на Квартиру, зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи. Тож, з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України оскаржувані постанова апеляційного суду та рішення суду першої інстанції підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.
7.24.           Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.          Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у    справі    №   910/3027/24 (910/10433/24) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                            О. В. Васьковський
Судді                                                                                К. М. Огороднік
                                                                                          В. Я. Погребняк