ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2026 р. 	Справа № 520/16143/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2024, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/16143/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 за № 3074 від 20.11.2023 про результати службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі №520/16143/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу - залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та суперечливі висновки суду першої інстанції, що призвело до прийняття судового рішення, яке не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 року у справі №520/16143/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної вказує, що суд першої інстанції помилково визнав законним службове розслідування, проведене стосовно позивача, обмежившись формальною перевіркою складу комісії та не надавши належної оцінки істотним порушенням Порядку № 608. Зазначив, що після завершення відпустки для лікування, наданої за результатами ВЛК від 26.09.2023, позивач неодноразово звертався до командування ВЧ НОМЕР_1 з рапортами щодо необхідності повторного медичного огляду у зв`язку з відсутністю покращення стану здоров`я, однак такі звернення були проігноровані, а позивача фактично примушували до виконання бойових завдань без урахування медичних показань, що свідчить про порушення його права на належне медичне забезпечення.
Також стверджує, що під час проведення службового розслідування щодо ОСОБА_1 допущено істотне порушення вимог пункту 12 розділу ІІІ Порядку № 608, оскільки до його проведення не було залучено безпосереднього начальника позивача, участь якого є обов`язковою, а саме командира НОМЕР_2 механізованого батальйону майора. Натомість службове розслідування проводив лейтенант ОСОБА_3 , який не є прямим безпосереднім начальником позивача.
Вважає, що під час проведення службового розслідування було порушено вимоги пункту 1 розділу IV Порядку № 608, оскільки особою, яка його проводила, не забезпечено повного та об`єктивного з`ясування обставин справи і не розглянуто звернення та клопотання позивача. Лейтенант ОСОБА_3 не встановив причин, що об`єктивно зумовили залишення ОСОБА_1 місця служби, безпідставно звівши їх до «низького рівня морально-ділових якостей», водночас проігнорував рапорти позивача від 30.10.2023, 16.11.2023 та 09.01.2024, подані як до ВЧ НОМЕР_1 , так і до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ, в яких ОСОБА_1 просив призначити військово-лікарську комісію та врегулювати конфліктну ситуацію. Стверджує, що матеріали розслідування також містять недостовірні відомості про нібито невідоме місцезнаходження позивача, тоді як він не переховувався, повідомляв засоби зв`язку та адресу проживання і намагався встановити контакт з командуванням, а саме службове розслідування було ініційоване вже після подання перших рапортів і проведене формально та поспіхом, без з`ясування пом`якшуючих обставин і без реагування на можливі протиправні дії командування, що свідчить про істотну процесуальну неповноту та однобічність його висновків.
Також вказує на порушення вимог п.3 Розділу IV Порядку № 608 під час проведення службового розслідування, оскільки позивача не повідомлено про початок проведення службового розслідування, не ознайомлено із його правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, не було надано можливості надати свої усні та/або письмові пояснення, зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування;
Вказує, що зміст акту службового розслідування не відповідає вимогам, які встановлені в п. 3 Розділу V Порядку № 608, зокрема, в акті неправильно встановлено причинний зв`язок між діями позивача та подією, адже залишенню місця служби сприяло видання завідомо злочинних наказів командуванням ВЧ НОМЕР_1 ;
Зауважує, що зі змісту акта службового розслідування вбачається, що висновки про протиправність поведінки ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на поясненнях окремих військовослужбовців, однак такі пояснення не можуть вважатися належними та допустимими доказами, оскільки матеріали пояснень ОСОБА_4 до акта фактично не долучені (наявний лише бланк без змісту пояснень), а також відсутні будь-які докази, що підтверджують проходження служби та зайняття відповідних посад у ВЧ НОМЕР_1 особами, які надавали свідчення. За таких обставин неможливо перевірити ні повноваження цих осіб, ні дотримання встановленої процедури відбору пояснень, що викликає сумнів у достовірності доказів, покладених в основу акта службового розслідування.
Апелянт стверджує, що наказ № 3074 від 20.11.2023, яким у діях позивача констатовано ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, спричинив для нього реальні правові наслідки, зокрема став підставою для внесення відомостей до ЄРДР і початку досудового розслідування відповідно до ст. 214 КПК України, а також для призупинення військової служби та виплати грошового забезпечення, що підтверджується наказом № 74-РС від 16.06.2024, у зв`язку з чим між виданням цього наказу та негативними наслідками для позивача існує прямий причинно-наслідковий зв`язок; за таких обставин наказ № 3074 від 20.11.2023 не є суто внутрішнім актом, а має характер індивідуального рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 19 КАС України та може бути самостійним предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись із доводами приведеної апеляційної скарги, відповідачем подано до суду апеляційної інстанції відзив, в якому він просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законе та обґрунтоване.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
ОСОБА_1 з 24.03.2024 проходить військову службу в Збройних Силах України.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 за № 24 від 26.01.2023 позивача зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду навідника.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 за № 126 від 01.05.2023 позивача зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на посаду номера обслуги.
07.11.2022 Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 "Про призначення службового розслідування" № 3613 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_3 солдатом ОСОБА_1 ..
За результатами службового розслідування складено акт, затверджений командиром Військової частини НОМЕР_1 20 листопада 2023 року (далі – акт службового розслідування).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 » № 3074 від 20.11.2023, зокрема, за самовільне залишення місця служби 31 жовтня 2023 року з метою ухилення від військової служби в умовах воєнного стану, умисне та грубе порушення вимог, передбачених статтями 11, 12, 14, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статтями 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, номера обслуги 2 механізованого відділення –бойової машини 1 механізованого взводу 9 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 , вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності у разі його повернення до місця служби.
Позивач, не погодившись з вказаним Наказом № 3074 від 20.11.2023, звернувся до суду з позовом у цій справі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено та позивачем не доведено, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Судом зазначено, що службовим розслідуванням на підставі якого прийнято спірний наказ командира військової частини, встановлено факт самовільного залишення місця служби позивачем, встановлено його вину, причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась, вказано вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено, досліджено причини та умови, що сприяли правопорушенню. Причини відсутності позивача на службі не були встановлені в ході розслідування, оскільки позивач ніяким чином не повідомив командира про причини самовільного залишення місця служби.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту – Статут ЗСУ).
Відповідно до статті 3 Статуту ЗСУ військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 9 Статуту ЗСУ військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Положеннями статей 26 та 27 Статуту ЗСУ передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до статті 49 Статуту ЗСУ військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі по тексту – Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
За приписами статей 4 та 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
- додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;
- бути пильним, зберігати державну таємницю;
- додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
- виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
- поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
- не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно зі статями 83-85 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до частини першої статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі – Порядок № 608).
Пунктом 1 розділу II Порядку №608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування, а саме у разі:
- невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
- невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
- неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
- дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
- втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
- порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
- недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
- повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
- скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.
Передбачено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
З аналізу приведених норм слідує, що службове розслідування призначається та проводиться з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини військовослужбовця.
Матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.05.2023 №126 старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на посаду номера обслуги. (а.с. 38).
07.11.2022 Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 "Про призначення службового розслідування" № 3613 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_3 солдатом ОСОБА_1 (а.с. 17).
За наслідками проведеного службового розслідування складено акт про службове розслідування від 20.11.2023 (а.с. 18-23).
Відповідно до вказаного акту в ході проведення службового розслідування встановлено, що 31.10.2023 в районі зосередження біля села Шевченко Покровського району Донецької області, під час перевірки особового складу 9 механізованої роти, був відсутній номер обслуги 2 механізованого відділення - бойової машини 1 механізованого взводу 9 механізованої роти з механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки не відповідає, місце знаходження не відоме. Зброя даного військовослужбовця залишилася в підрозділі.
Отже, службовим розслідуванням встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 , діючи всупереч інтересам служби, став на шлях вчинення правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, а саме, проходячи військову службу під час воєнного стану у військовій частині НОМЕР_1 на посаді номера обслуги 2 механізованого відділення бойової машини 1 механізованого взводу механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , 31.10.2023 року з метою ухилитися від військової служби під час перевірки особового складу самовільно залишив місце служби біля населеного пункту АДРЕСА_1 .
За висновками службового розслідування у діях військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 » № 3074 від 20.11.2023, зокрема, за самовільне залишення місця служби 31 жовтня 2023 року з метою ухилення від військової служби в умовах воєнного стану, умисне та грубе порушення вимог, передбачених статтями 11, 12, 14, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статтями 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, номера обслуги 2 механізованого відділення –бойової машини 1 механізованого взводу 9 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_4 солдата ОСОБА_1 , вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності у разі його повернення до місця служби.
Поряд з цим, вказаним наказом заступнику командира НОМЕР_2 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення Військової частини НОМЕР_1 визначено матеріали службового розслідування відправити за належністю до Державного бюро розслідувань, для внесення відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.
Тобто, з наведеного вбачається, що в ході проведення службового розслідування встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби біля населеного пункту АДРЕСА_1 . Водночас, з огляду на відсутність позивача за місцем несення служби, рішення про притягнення чи не притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності відкладено до повернення останнього на місце несення служби.
Отже, за результатами проведеного службового розслідування було відкладено вирішення питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності .
Тобто у даній справі оскаржується наказ про результати службового розслідування, за якими позивача не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
У свою чергу, за приписами пунктів 1 розділів V та VI Порядку № 608 передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, а за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Отже, завершальним етапом проведення службового розслідування, якщо вина військовослужбовця доведена, є рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, а оскарженню підлягають саме ті рішення, які створюють для особи правові наслідки. 
Таким чином, оскільки за обставинами даної справи позивача не було притягнено до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів вважає, що оскаржуваний позивачем наказ про результати службового розслідування, сам по собі не створює безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що наказ про результати службового розслідування № 3074 від 20.11.2023 став причиною внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення позивачем (витяг із ЄРДР від 15.06.2023 № 62024050010004550), у зв`язку з чим такий наказ породжує правові наслідки для позивача і тому може бути самостійним предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Так, за приписами частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Аналогічні приписи закріплені і у пункті 6 розділу Порядку №608.
Частина третя статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначає, що командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.
Як зазначалось вище, оскаржуваним наказом командира військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 » № 3074 від 20.11.2023 на виконання положень статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ командиром військової частини вирішено повідомити орган досудового розслідування про наявні ознаки вчинення кримінального правопорушення, за фактами, виявленими в ході проведення службового розслідування. 
В той же час, встановлені в ході службового розслідування обставини та прийняте рішення щодо повідомлення органу досудового розслідування вчинено на виконання, визначених Дисциплінарного статуту ЗСУ обов`язків командира військової частини та жодним чином не свідчать про доведеність вини осіб у вчиненні кримінального правопорушення, або про притягнення їх до будь-якого із видів дисциплінарної відповідальності.
При цьому, колегія суддів зауважує, що питання визнання винуватості осіб у вчиненні кримінального правопорушення, в тому числі, за ознаками передбаченими статтею 408 Кримінального кодексу України, віднесено до компетенції відповідного суду за результатами розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Відповідний порядок закріплено у Кримінальному процесуальному кодексі України. 
Окрім того, за приписами пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства. 
Відтак, питання наявності або відсутності ознак кримінального правопорушення не віднесено до компетенції адміністративних судів. 
Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуваний у даній справі наказ не містить вказівки про притягнення позивача до будь-якого виду дисциплінарної відповідальності. 
Між тим, пункт 6 резолютивної частини оспорюваного наказу щодо повідомлення органу досудового розслідування про наявні ознаки кримінального правопорушення, відповідає вимогам статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ, оскільки саме на командира військової частини покладено обов`язок письмово повідомити орган досудового розслідування про виявлені ознаки кримінального правопорушення, в той час як лише в межах кримінального провадження вирішується питання про наявність в діях осіб складу кримінального правопорушення. 
Отже, колегія суддів вважає, що оспорюваний наказ № 3074 від 20.11.2023 в частині повідомлення органу досудового розслідування про факти виявлені в ході проведення службового розслідування, є правомірним.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що не було залучено безпосереднього начальника ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування, що є порушенням пункту 12 Розділу III Порядку № 608, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного. 
Так, згідно пункту 12 розділу ІІІ Порядку №608 визначено, що до участі у проведенні службового розслідування заборонено залучати осіб, які є підлеглими військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, осіб, які брали участь у правопорушенні або особисто зацікавлені у результатах розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
При цьому, за приписами пункту 5 розділу ІІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено комісії або військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Згідно з приписами пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Таким чином, службове розслідування стосовно військовослужбовця рядового складу може бути проведено на підставі наказу однією особою (в тому числі, особисто командиром (начальником), прямим командиром (начальником) або військовослужбовцем сержантського (старшинського) складу) чи у складі комісії з проведення службового розслідування. Тобто саме в наказі про призначення службового розслідування визначається склад комісії яка проводитиме розслідування. 
Водночас пунктом 12 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, при цьому зазначена норма не конкретизує форму такої участі та не встановлює обов`язку визначення її шляхом включення відповідного начальника до складу комісії.
Як встановлено судовим розглядом, службове розслідування було проведено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.11.2023 № 3613 (а.с. 17) заступником командира 9 механізованої роти з морально-психологічного забезпечення 3 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 , що не суперечить обмеженням, встановленим пунктом 12 розділу ІІІ Порядку № 608, оскільки відсутні дані про наявність обставин, що виключають його участь у проведенні такого розслідування.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час службового розслідування командиром 9 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_5 було складено службову характеристику на старшого солдата ОСОБА_1 (а.с. 35), у якій прямо зазначено, що вона надана безпосереднім начальником. Це свідчить про фактичну участь безпосереднього начальника позивача у проведенні службового розслідування, що спростовує доводи апелянта про порушення вимог пункту 12 розділу ІІІ Порядку № 608.
Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, позивачем не надано пояснень, яким чином особа перевіряючого вплинула на хід проведення службового розслідування, його висновки та порушила його права як військовослужбовця, щодо якого проводилося службове розслідування.
Доводи апелянта щодо необхідності долучення до матеріалів службового розслідування доказів проходження військової служби лейтенантом ОСОБА_3 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Порядком № 608 долучення таких відомостей не передбачено.
Щодо твердження апелянта про те, що під час проведення службового розслідування було порушено вимоги пункту 3 Розділу IV Порядку № 608, оскільки позивача не повідомлено про початок проведення службового розслідування, не ознайомлено із його правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, не було надано можливості надати свої усні та/або письмові пояснення, зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, пунктом 3 розділу Порядку №608 передбачено права військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
З метою забезпечення вказаних прав військовослужбовця пунктом 2 розділу IV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зокрема, наділені правом: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.
Дійсно, матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом, однак, колегія суддів зазначає, що за наслідками службового розслідування позивача не притягненого до будь-якого виду відповідальності, при цьому відсутність на службі з 31.10.2023 не оспорено самим позивачем.
Разом з тим, судовим розглядом не встановлено відмови з боку відповідача позивачу у реалізації вказаних прав, передбачених пунктом 3 розділу IV Порядку №608.
Щодо зауважень позивача про відсутність відповідей на його рапорти, якими він мав намір врегулювати конфлікт, колегія суддів зазначає, що надсилання вказаних рапортів не спростовує фактичну відсутність позивача за місцем служби, у зв`язку з чим саме і проводилось службове розслідування. 
Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, рапорт позивача від 30.10.2023 про призначення військово-лікарської комісії розглянуто Військовою частиною НОМЕР_1 та надано відповідь листом за вих. № 10141 від 13.11.2023 (а.с. 109). Запропоновано ОСОБА_1 для отримання направлення для проходження ВЛК звернутись безпосередньо до медичної частини Військової частини НОМЕР_1 .
Щодо рапортів позивача, направлених до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надання відповідей на рапорти інших суб`єктів владних повноважень не входить до компетенції відповідача.
Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про те, що під час проведення службового розслідування порушено вимоги пункту 1 Розділу IV Порядку № 608, в частині не встановлення всіх обставин, що сприяли залишенню ним місця несення служби та те, що з метою врегулювання конфлікту останній подавав відповідачу рапорти, які залишені без розгляду, колегія суддів наводить наступне. 
Відповідно до пункту 1 розділу IV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
Як зазначалось вище, під час службового розслідування встановлено факт самовільного залишення ОСОБА_1 місця служби біля населеного пункту Шевченко Покровського району Донецької області. Вказані обставини позивачем не оспорюються. 
Між тим, доводи апелянта щодо неврахування відповідачем рапортів від 30.10.2023, 16.11.2023 та 09.01.2024, які, на його переконання, свідчать про намір ОСОБА_1 врегулювати спірну ситуацію, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки сам факт подання рапортів не спростовує встановлену обставину відсутності позивача за місцем служби та не усуває ознак самовільного залишення місця несення служби, а також не перебуває у причинному зв`язку з виконанням обов`язку військовослужбовця з`явитися до місця служби у встановленому порядку.
З приводу тверджень позивача про те, що зміст акту службового розслідування не відповідає вимогам, які встановлені в пункті 3 Розділу V Порядку № 608, зокрема, в акті неправильно встановлено причинний зв`язок між діями позивача та подією, адже залишенню місця служби сприяло видання завідомо злочинних наказів командуванням Військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів зазначає наступне. 
Так, у статтях 16 та 17 Розділу 1 Частини I Статуту ЗСУ визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.
За приписами статті 30 Розділу 1 Частини I Статуту ЗСУ начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Частинами другою та третьою статті 37 Розділу 1 Частини I Статуту ЗСУ передбачено, що військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Згідно з приписами статті 6 Розділу 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
Таким чином, з наведеного вбачається, що у разі неможливості виконання відданого військовослужбовцю наказу або у випадку отримання явно злочинного наказу, останній зобов`язаний доповісти про це у встановленому порядку та утриматися від його виконання, а не самовільно залишати місце несення служби. 
Посилання апелянта на те, що він відмовився виконувати нібито явно злочинний наказ, у зв`язку з чим залишив місце служби, є необґрунтованими, оскільки жоден із наведених нормативно-правових актів не передбачає такого способу реагування на віддання явно злочинного наказу. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що до моменту залишення місця несення служби позивач належним чином повідомив командування про віддання йому явно злочинного наказу або вжив інших передбачених законом заходів реагування.
Доводи апеляційної скарги про те, що пояснення окремих військовослужбовців не можуть вважатися належними та допустимими доказами через недолучення до акта службового розслідування повного тексту пояснень ОСОБА_4 , а також у зв`язку з відсутністю підтверджень проходження служби та зайняття відповідних посад особами, які надавали свідчення, колегія суддів не приймає. Сам по собі факт відсутності у матеріалах розслідування окремих додатків чи документів не спростовує встановлених комісією обставин та не свідчить про порушення допустимості таких пояснень як доказів, а наведені апелянтом сумніви не підтверджують недостовірності доказової бази, покладеної в основу акта службового розслідування
Пояснення військовослужбовців є допустимим засобом доказування у межах службового розслідування, а твердження про неналежність таких доказів ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені об`єктивними даними про порушення процедури їх отримання чи відсутність у відповідних осіб статусу військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку з чим сумніви апелянта щодо достовірності таких доказів не можуть бути підставою для визнання акта службового розслідування незаконним.
З огляду на викладене, враховуючи сукупність встановлених обставин справи, перевірені доводи апеляційної скарги та надані сторонами докази, колегія суддів погджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 3074 від 20.11.2023 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби старшим солдатом ОСОБА_1 » видано уповноваженим суб`єктом, з дотриманням вимог чинного законодавства та у межах наданих повноважень, а наведені апелянтом доводи не спростовують встановлених під час службового розслідування фактичних обставин і не свідчать про істотні порушення процедури його проведення. За таких умов спірний наказ є правомірним, підстави для його скасування відсутні.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року по справі № 520/16143/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк