ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 січня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/10880/24
Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/188/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем - Піцан В.М.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління (Служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2025 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Косач В.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування посилався на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.11.2016 розірвано шлюб між сторонами, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , 2015 р.н.
Вказує, що рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у місті Чернігові ради № 161 від 24.06.2019 встановлено місце проживання малолітнього сина разом з батьком, проте син продовжував проживати з матір`ю, яка його забезпечувала і утримувала за власні кошти, оскільки відповідач матеріально не забезпечував дитину та розвитком не цікавився, оскільки відповідач не працює та не має можливості утримувати та забезпечити повноцінний розвиток дитини.
За доводами позову, оскільки 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення рф на територію України, позивачкою було прийнято рішення про переїзд за кордон для безпечного виховання та зростання дитини, тому 13.02.2023 позивачка разом з сином переїхали до Ірландії в селище Портарлінгтон, де натепер проживають, син навчається у цьому місті.
Також зазначає, що для визначення місця проживання малолітнього сина позивачка зверталась до Управління (Служби) у справах дітей Чернігівської міської ради і 16.05.2024 було отримано відповідь, в якій зазначено, що місце проживання малолітнього ОСОБА_4 встановлено разом з матір`ю в Ірландії в селищі Портарлінгтон, але для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини вона має звернутись до суду.
У позові представник ОСОБА_1 - адвокат Косач В.О. просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2025 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , за місцем її проживання.
Рішення суду обґрунтовано тим, що з урахуванням норм Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю в Ірландії, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини на даному етапі разом з матір`ю, що забезпечить її зростання в безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.05.2025 виправлено описку в рішенні Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2025 у справі № 750/10880/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, вказавши в абзаці другому резолютивної частини рішення по батькові дитини сторін - « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_7 ».
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2025 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.
За доводами скарги, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням положень ст. 263 ЦПК України.
В обґрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, яка проживає за межами України та не має наміру повертатись до України, реєстрація шлюбу з іншим чоловіком, буде мати більший позитивний вплив на дитину.
За доводами апеляційної скарги, зазначаючи в рішенні про те, що батько не позбавлений можливості спілкування з дитиною та приймати участь у його вихованні, судом не було вказано, яким чином це можливо здійснити у разі відсутності у нього можливості виїзду за кордон.
Тому вважає, що суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, а саме не врахував, що правовідносини між ним та ОСОБА_1 щодо місця проживання малолітнього сина є спірними
Також заявник стверджує, що ОСОБА_1 здійснює перешкоди у вільному спілкуванні та побаченні з дитиною, його звернення ігнорує всупереч положенням ст. 157 СК України, у зв`язку з чим досягнути домовленості щодо визначення порядку спілкування з дитиною йому не вдалось.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко В.В. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції - без змін, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу за апеляційний розгляд справи. В обґрунтування посилається, що незважаючи на рішення виконавчого комітету про визначення місця проживання малолітнього сина сторін з батьком, дитина продовжувала жити з матір`ю - ОСОБА_1 і у зв`язку з військовою агресією з боку рф позивачка разом з неповнолітнім сином вимушена була виїхати за межі території України, а саме до Ірландії, де і проживають, що підтверджується листом Ріверсайд від 07.03.2024, що свідчить про те, що на позивачку ОСОБА_1 покладено обов`язок по забезпеченню інтересів дитини. Вказує, що відповідачем не було надано жодного належного доказу, який би давав підстави стверджувати про те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю є неможливим та не буде відповідати якнайкращим правам та інтересам неповнолітньої дитини. Вважає необґрунтованими доводи скарги про те, що судом не було встановлено обставин, які б давали підстави стверджувати, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що оскільки в Україні введено військовий стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації, то проживання дитини з матір`ю в Ірландії буде забезпечувати зростання дитини в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Крім того, посилається, що в судовому засіданні були допитані свідки, які надали пояснення, що дитина сторін з 2016 року постійно проживала з матір`ю, з батьком майже не спілкувалась і відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання в суді першої інстанції та не цікавився розглядом справи, що дає підстави стверджувати, що відповідач взагалі не цікавиться життям сина, не виконував та не виконує покладений на нього батьківський обов`язок. За доводами відзиву, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, проте відповідачем в межах розгляд цієї справи жодних вимог не заявлялось.
Відзив на апеляційну скаргу Управлінням (Службою) у справах дітей Чернігівської міської ради до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони з 21.04.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6 т. 1). 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.11.2016, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.10.2016 та до досягнення дитиною повноліття (цивільна справа № 750/10063/16-ц). 
Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Деснянської районної у місті Чернігові ради від 24.06.2019 № 161, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 ; протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини № 13 від 13.06.2019 (а.с. 15 т. 1).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.11.2019 звільнено ОСОБА_2 від сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, які були стягнуті згідно рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 18.11.2016, починаючи з 24.06.2019 (цивільна справа № 750/9330/19).
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.06.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.01.2020 та до досягнення дитиною повноліття (цивільна справа № 750/324/20) (а.с. 128 зворот - 129 т. 1).
За матеріалами справи, 13.08.2024 головним державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Ю.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 (а.с. 133 зворот т. 1).
Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 посилалась на те, що визначення місця проживання дитини саме з нею буде найкращим чином відповідати його інтересам, оскільки відповідач не цікавиться життям дитини, його фізичним та духовним розвитком, не працює, доходу та можливості утримувати, забезпечити дитині повноцінний розвиток не має, а також у зв`язку з веденням на території України воєнного стану.
На підтвердження вказаних обставин позивачкою було надано докази, зокрема:
довідку генерального менеджера помешкання Ріверсайд від 07.03.2024 (а.с. 17 т. 1);
довідку виконувача обов`язків директора школи Святого Патріка, Портарлінгтон від 22.02.2024, за змістом якої учень ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у школі Святого Патріка, Портарлінгтон з 06.03.2023 (а.с. 18 т. 1);
дозволи на перебування в державі згідно з розділом 60 Закону про міжнародну охорону 2015 року № 2245928/1330137, № 2245930/1330138 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно (а.с. 18 зворот - 20 т. 1);
відповідь Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради від 16.05.2024 № 01-31/02/1734, із якої убачається, що місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено; дитина разом з матір`ю ОСОБА_1 проживає в Ірландії, селище Портарлінгтон (а.с. 16 т. 1);
довідку від 28.08.2024 № 144, видану ОСОБА_1 , в тому, що її дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.2021 і по теперішній час є учнем Чернігівської гімназії № 5 Чернігівської міської ради; батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , мешкає окремо, не бере участі у вихованні малолітньої дитини, а саме: не цікавиться навчальною діяльністю ОСОБА_3 , його поведінкою у школі, не відвідує шкільні заходи (а.с. 105 т. 1);
довідку Департаменту соціального захисту Портарлінгтону від 06.09.2024 № 97211366ТА, за змістом якої ОСОБА_1 отримує соціальну виплату для безробітної особи (виплата для особи, яка знаходиться в пошуку роботи) з 04.04.2024 до сьогодні, щотижнева сума виплат становить 278 євро (а.с. 108 т. 1).
Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . 
Згідно відповіді підрозділу реагування на ситуацію в Україні Служби надання імміграційних послуг Департаменту юстиції Ірландії, 15.02.2025 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 подані заяви про поновлення дозволу на тимчасовий захист для громадян України. При цьому підрозділом повідомлено, що дозвіл на тимчасовий захист залишатиметься чинним до завершення розгляду цих заяв (а.с. 184 зворот - 185, 186 зворот т.1).
Відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 1 від 03.01.2025, орган опіки та піклування не може на даний час розглянути спір між батьками та визначити місце проживання дитини у зв`язку з відсутністю матері та дитини на території України (а.с. 147-148).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, введення в Україні воєнного стану, перебування дитини з матір`ю в Ірландії, дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини на даному етапі разом з матір`ю, що забезпечить її зростання в безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
При ухваленні рішення судом першої інстанції враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, від 04.10.2023 у справі № 208/4667/20, від 26.10.2022 у справі № 750/9620/20, від 04.10.2023 у справі № 208/4667/20, від 14.12.2022 у справі № 742/2571/21, від 10.01.2024 у справі № 183/3958/20, від 16.02.2024 у справі № 465/6496/19.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).
Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
За змістом статей 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають, разом не проживають, позивачка ОСОБА_1 разом з малолітнім сином на даний час перебуває за кордоном в Ірландії, хоча і рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у місті Чернігові ради від 24.06.2019 визначено місце проживання малолітньої дитини разом з відповідачем ОСОБА_2 та яким не надавалась згода на вивезення їхньої дитини за кордон.
Проте, апеляційний суд враховує, що у спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Вказане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (постанови від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19)».
З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Водночас обставини, пов`язані із безпекою дитини та наслідками бойових дій є істотними, підлягають встановленню та оцінці судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини під час воєнного стану суди мають оцінювати всі обставини справи в їх сукупності, застосовувати гнучкі підходи до ухвалення рішення у справі з урахуванням найкращих інтересів дитини, балансу між інтересами дитини та правами батьків на її виховання (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21).
Як встановлено судом першої інстанції, внаслідок загрози життю та здоров`ю у лютому 2023 року позивачка разом із сином виїхала до країни Ірландія, де отримали тимчасовий захист. 
Крім того, апеляційний суд враховує, що позивачкою надані належні докази на підтвердження забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема, довідку генерального менеджера помешкання Ріверсайд від 07.03.2024 (а.с. 17 т. 1); довідку виконувача обов`язків директора школи Святого Патріка, Портарлінгтон від 22.02.2024, згідно якої учень ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у школі Святого Патріка, Портарлінгтон з 06.03.2023 (а.с. 18 т. 1); дозволи на перебування в державі згідно з розділом 60 Закону про міжнародну охорону 2015 року № 2245928/1330137, № 2245930/1330138 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно (а.с. 18 зворот - 20 т. 1); відповідь Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради від 16.05.2024 № 01-31/02/1734, із якої убачається, що місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено; дитина разом з матір`ю ОСОБА_1 проживає в Ірландії, селище Портарлінгтон (а.с. 16 т. 1); довідку від 28.08.2024 № 144, видану ОСОБА_1 , в тому, що її дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.2021 і по теперішній час є учнем Чернігівської гімназії № 5 Чернігівської міської ради; батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , мешкає окремо, не бере участі у вихованні малолітньої дитини, а саме: не цікавиться навчальною діяльністю ОСОБА_3 , його поведінкою у школі, не відвідує шкільні заходи (а.с. 105 т. 1); довідку Департаменту соціального захисту Портарлінгтону від 06.09.2024 № 97211366ТА, за змістом якої ОСОБА_1 отримує соціальну виплату для безробітної особи (виплата для особи, яка знаходиться в пошуку роботи) з 04.04.2024 до сьогодні, щотижнева сума виплат становить 278 євро (а.с. 108 т. 1); відповіді підрозділу реагування на ситуацію в Україні Служби надання імміграційних послуг Департаменту юстиції Ірландії, 15.02.2025 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 подані заяви про поновлення дозволу на тимчасовий захист для громадян України і дозвіл на тимчасовий захист залишатиметься чинним до завершення розгляду цих заяв (а.с. 184 зворот - 185, 186 зворот т.1).
Встановлені судом першої інстанції обставини відповідачем не спростовані та підтверджуються належними та допустимими доказами, в тому числі і показами свідків, які оцінені були судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК Украйни.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 04.10.2023 у справі № 208/4667/20, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що першочергова увага повинна приділятися не інтересам батьків, а саме інтересам дитини.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.
Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.
Апеляційний суд враховує, що позивачка виїхала разом із дитиною із більш небезпечного для дитини середовища, погодилась на зміну власного стійкого середовища заради безпеки дитини.
Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21).
Тимчасове проживання дитини за кордоном, з огляду на військовий стан в України, не суперечить її інтересам.
Колегія суддів також зазначає, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У справі, що переглядається, судом не встановлено та відповідачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, які б свідчили, що визначення місця проживання дитини із матір`ю не сприятиме забезпеченню її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, а також обставин, за яких дитина зростатиме у неблагополучній сім`ї, враховуючи, що позивачкою вдруге був укладений шлюб.
Тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, яка проживає за межами України та не має наміру повертатись до України, реєстрація шлюбу з іншим чоловіком, буде мати більший позитивний вплив на дитину; не врахування спірних правовідносин між ним та ОСОБА_1 щодо місця проживання малолітнього сина є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що відповідач ОСОБА_2 , який не заперечував та був обізнаним про вивезення ОСОБА_1 спільного малолітнього сина у лютому 2023 року за кордон, звернувся 02.05.2024 до Деснянського районного суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа на виконання рішення про стягнення аліментів з позивачки, яка ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.08.2024 року була задоволена (а.с. 131-132, 134 т. 1) та пред`явив до виконання, що підтверджується даними постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.08.2024 ВП № НОМЕР_4 (а.с. 133 т. 1), що свідчить про недобросовісність дій відповідача по відношенню до позивачки, яка забезпечує дитині розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, враховуючи військову агресію рф проти України та введення воєнного стану.
Доводи заявника про те, що судом не було вказано, яким чином можливо здійснити належне спілкування з дитиною та приймати участь у його вихованні у разі відсутності у нього можливості виїзду за кордон не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, оскільки питання визначення можливості спілкування та участь у вихованні дитини не є предметом розгляду цієї справи і такі вимоги ОСОБА_2 не заявлялись у порядку, визначеному законодавством.
Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачка здійснює перешкоди у вільному спілкуванні та побаченні з дитиною, його звернення ігнорує не підтверджені належними і допустимими доказами, тому апеляційним судом до уваги не приймаються.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його вимоги, проте, апеляційний суд враховує, що в межах розгляду цієї справи відповідачем жодних вимог не заявлялось, зустрічний позов ним не подавався.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення у цій справі і фактично обгрунтовуються лише не згодою щодо вивезенння дитини за кордон та не можливістю його спілкування з дитиною, за відсутності належних і допустимих доказів вжиття заходів щодо спілкування.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судових рішень.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу, крім іншого, представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко В.В. просив стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. У підтвердження витрат на професійну правничу допомогу заявником надано акт-розрахунок судових витрат (суми гонорару) за надану правову допомогу за Договором про надання правової (правничої) допомоги та Ордером про надання правничої допомоги від 03.09.2025 (а.с. 17-19 т. 2), квитанцію до прибуткового касового ордеру від 03.09.2025 про сплату ОСОБА_1 10000,00 грн на підставі договору від 05.08.2025 (а.с. 16 т. 2), Договір про надання правової (правничої) допомоги від 05.08.2025 (а.с. 238-240 т. 1) та ордер про надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом (а.с. 241 т. 1).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу - п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У встановлений строк відповідачем ОСОБА_2 клопотання про зменшення витрат на правову допомогу подано не було.
Представником ОСОБА_1 - адвокатом Кравченко В.В. в передбаченому частиною восьмою статті 141 ЦПК України порядку надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, проте апеляційний суд враховує наступне.
Згідно акту-розрахунку від 03.09.2025 адвокатом були виконані наступні роботи (надані послуги): консультація позивача з приводу виникнення спірних правовідносин щодо заявленої стороною відповідача апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.04.2025 у цій справі - 2 год. вартістю 2000,00 грн; виготовлення правової позиції щодо можливості подачі відзиву на апеляційну скаргу - 2 год. вартістю 2000,00 грн; складання, виготовлення, направлення сторонам та подача до суду процесуальних документів та відзиву на апеляційну скаргу - 4 год. вартістю 4000,00 грн; забезпечення представництва інтересів позивача у судових засіданнях по справі в Чернігівському апеляційному суді - 2 год. вартістю 2000,00 грн.
П. 4.1 Договору про надання правничої допомоги від 05.08.2025 передбачено, що клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар у розмірі та строки, обумовлені сторонами, який був сплачений позивачкою згідно наданої квитанції.
Враховуючи викладене та відсутність заперечення відповідача щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, апеляційний суд враховує складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності, доходить висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн є неспівмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи, оскільки не підлягають стягненню кошти на суму 6000,00 грн за консультації позивача з приводу виникнення спірних правовідносин щодо заявленої стороною відповідача апеляційної скарги, виготовлення правової позиції щодо можливості подачі відзиву на апеляційну скаргу, забезпечення представництва інтересів позивача у судових засіданнях по справі в Чернігівському апеляційному суді, враховуючи розгляд справи апеляційним судом без участі представника позивача, а тому витрати, як підлягають стягненню з ОСОБА_2 , слід зменшити до 4000,00 грн.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу за апеляційний розгляд справи у розмірі 4000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_2 
Відповідач - ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП - НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складено 07.01.2026.

Головуючий Судді :