ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/12507/24		
Провадження № 22-ц/821/179/26		
Категорія: 301030400 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М. 
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи: 

позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача: адвокат Гудзь Олександр Сергійович 
відповідач: ОСОБА_2 
представник відповідача: адвокат Юдін Володимир Сергійович
третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєв Максим Юрійович 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гудзя Олександра Сергійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Марцішевської О.М. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повне рішення складено 30 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєв Максим Юрійович про визнання договору недійсним та витребування майна, - 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

21 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєв М.Ю. про визнання договору недійсним та витребування майна.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.10.2021 між сторонами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0021 га, кадастровий номер 7110136700:06:057:0122. 
Укладаючи вказаний договір, зазначає позивачка, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення - площі ділянки, її фактичного розташування та конфігурації. Внаслідок укладеного правочину під впливом помилки вона позбавлена доступу до свого будинку та каналізаційної ями, тому договір має бути визнаний недійсним в порядку ст. 229 ЦК України.
Вказує що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №484957 від 09.08.2005 їй належала земельна ділянка площею 0,0262 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 7110136700:06:057:0028.
09.04.2021 ФОП ОСОБА_3 виготовила технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,0262 га на земельні ділянки 0,0012 га, 0,0021 га, 0,0059 га та 0,116 га.
Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0021 га, кадастровий номер7110136700:06:057:0122.
Після продажу вказаної ділянки, вказує ОСОБА_1 , відповідач переніс паркан вглиб її земельної ділянки, після чого вона змушена була у травні 2022 року звернутись до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення паркану.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.06.2022 у справі №712/3434/22 було призначено земельно-технічну експертизу для вирішення питання, чи розміщений ОСОБА_2 паркан (огорожу) на земельній ділянці 0,0229 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Після ознайомлення із висновком експерта позивач зрозуміла, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки 20 жовтня 2021 року вона помилялася щодо площі спірної земельної ділянки, її фактичного розташування та конфігурації. В подальшому, внаслідок неузгоджених з позивачкою дій її представник подала до суду заяву про відмову від позову, на підставі якої 14.08.2023 судом було закрите провадження у справі № 712/3434/22.
Вказує, що внаслідок укладеного під впливом помилки правочину, вона позбавлена доступу до свого будинку та каналізаційної ями.
Ані при виготовленні технічної документації із землеустрою ФОП ОСОБА_3 , ані при посвідченні договору у нотаріуса, їй не було повідомлено та роз?яснено, що земельна ділянка площею 0,0021 гектара, кадастровий номер 7110136700:06:057:0122 знаходиться в іншій конфігурації та займає інше розташування на місцевості.
Жодних межових знаків на місцевості землевпорядником не встановлювалося, жодних графічних матеріалів, які б вказували на фактичне розташування спірної земельної ділянки вона не бачила.
Також зазначає, що на момент укладення спірного договору вона була в похилому віці (72 роки), перенесла тяжку хворобу, а фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором призвела до позбавлення її належного доступу до її будинку та вигрібної ями, що ускладнює її нормальну життєдіяльність.
На підставі вищевикладеного позивачка просила суд: 
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0021 га, кадастровий номер 7110136700:06:057:0122, укладений 20 жовтня 2021 року між сторонами; 
витребувати від відповідача на користь позивача земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0021 га, кадастровий номер 7110136700:06:057:0122 із покладенням на неї обов`язку відшкодувати відповідачу понесені збитки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вона неправильного сприймала фактичні обставини правочину стосовно розмірів та конфігурації відчуженої нею земельної ділянки, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходив із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Самі по собі такі обставини, як вік позивача, її стан здоров`я без доведення наявності такої вади волі у відчужувача як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору купівлі-продажу недійсним. В іншому випадку, це призвело б до порушення гарантій, проголошених в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі, поданій 19 листопада 2025 року через систему «Електронний суд», представник ОСОБА_1 – адвокат Гудзь О.С., вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд неправомірно дійшов висновку про недоведеність позивачем факту істотної помилки при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу. 
Вказує, що ОСОБА_1 чітко вказувала, що її помилка стосувалася фактичного розташування та конфігурації відчужуваної земельної ділянки, так як вона мала намір відчужити ділянку для розширення проходу відповідача шириною 40 см і довжиною 12 м, а після встановлення відповідачем паркану з`ясувалось, що відчуження цієї ділянки призвело її до позбавлення доступу до обслуговування, ремонту будинку, каналізаційної ями та точки підведення води.
Суд не взяв до уваги її пояснення, що вона підписала документи надані землевпорядником ОСОБА_4 , без ознайомлення з ними, і відбулося непорозуміння, оскільки 21 кв.м. вона для поділу не замовляла, а хотіла безоплатно віддати 40 см. Такі обставини свідчать про те, що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі щодо предмета правочину в момент його вчинення, що є прямою підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст. 229 ЦК України.
Відповідач придбав земельну ділянку в ОСОБА_5 0,262 га. Земельна ділянка площею 0,0021 кв.м є її земельною ділянкою та не входить в купівлю-продаж від 25.05.2021.
Вказує, що відповідач не має договору про встановлення меж з позивачем, але по закону при встановленні меж повинні бути присутні дві сторони, вона та відповідач.
Крім того, після об`єднання відповідачем земельних ділянок, у нього утворилась земельна ділянка площею 0,0283 га, і відповідач самостійно без землевпорядників переставив паркан на її земельну ділянку, при тому, що встановлення паркану має відбуватися за обопільним погодженням суміжних землекористувачів.
Інші доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.
Окремо звертає увагу, що у травні 2021 року відповідач не знав і не міг знати, де знаходяться межі земельної ділянки позивачки та внучки ОСОБА_5 .

Відзив на апеляційну скаргу 
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 04 грудня 2025 року, ОСОБА_2 вважаючи, що оскаржуване рішення відповідає вимогам чинного законодавства та ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи 
Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №484957 від 09 серпня 2005 року позивачу належала земельна ділянка площею 262,50 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7110136700-06-057-0028, цільове призначення - для обслуговування та будівництва житлового будинку та надвірних споруд ( а.с.12-13 т.1)
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.03.2006 позивач набула у власність 3/4 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване 04.05.2006 згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10546550 ( а.с.39-41 т.1).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.06.2011р. позивач придбала 1/4 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1 (а.с.77 т.2)
15.07.2011р. зареєстроване право власності ОСОБА_1 на домоволодіння по АДРЕСА_1 (частка 1/1), що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав 6329594 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2021р. № 251891070. ( а.с.37-38 т.1).
Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого 16 листопада 2021 року та станом на 28.04.2011 домоволодіння (власник ОСОБА_1 ) складають: житловий будинок літ. А-1, з прибудовами а, а1,а2 загальною площею 80,5 кв.м, житловою площею 42,7 кв.м, вбиральня Е, сарай (тимчасовий) З, погріб з шийкою Г, огорожа № №1,5, 6, 7, 8, 9, ворота № 2, хвіртка № 3,10, вимощення І. Загальна площа ділянки 363 кв.м ( а.с.14-20 т.1)
У квітні 2021 року ФОП ОСОБА_3 (сертифікат інженера-розпорядника №014589 від 05.10.2020р.) за замовленням ОСОБА_1 виготовила технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,0262 га кадастровий номер 7110136700-06-057-0028 на земельні ділянки площею 0,0012 га, площею 0,0021 га, площею 0,0113 га, площею 0,0116 га. Підставою для виготовлення вказаної технічної документації була відповідна заява від 09.04.2021, до якої позивач додала план розподілу земельних ділянок. 22.07.2021 ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 підписаний Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, в якому позивачка вказала про відсутність претензій щодо меж та конфігурації новостворених ділянок та їх меж. Відповідно до Акту об`єднання від 09.04.2021 земельна ділянка площею 0,0262 га розділена на 0,0012 га, 0,0021 га, 0,0113 га, 0,0116 га. ( а.с.22-36 т.1)
На кадастровому плані земельної ділянки площею 0,0021 га кадастровий номер 7110136700:06:122 (далі - спірна земельна ділянка) зазначені її розміри (1,25 Х 10,33 Х 13,24 Х 0,94 Х 12,96 Х 9,07) та конфігурація (а.с.31 т.1).
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 дав покази про те, що позивач звернулась до нього як інженера – землевпорядника ДП Центр ДЗК, оскільки бажала поділити ділянку. Спочатку необхідно було впорядкувати документацію, усунути неточності. Був на місці, проте тяжко захворів і фактично не приступив до роботи. Закінчував роботу інженер-землевпорядник ОСОБА_4 .
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 дав покази, що в період його роботи інженером – землевпорядником до ДП Центр ДЗК звернулась позивачка з приводу поділу ділянки по вул. 14 грудня. Був на місці, власниця вказала, як ділити ділянку, після чого склав акт поділу, який був підписаний позивачем. Межі частини ділянки 21 кв.м. виніс в натурі після скандалу, в подальшому позивач просила вернути первісні межі назад, на що надав пояснення, що ділянка належить іншій особі.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 дала покази про те, що є фізичною особою-підприємцем, яка оформляла позивачу документацію по земельній ділянці. Спочатку цим питанням займався ОСОБА_7 , потім ОСОБА_8 , який на давав акт поділу на підпис позивачу.
25 травня 2021 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0262 га кадастровий номер 7110136700-06-057-0025 по АДРЕСА_1 ( а.с.7-9 т.2).
25 травня 2021 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу частки, за яким відповідач набув у власність 71/100 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд. ( а.с.15 т.2).
09 липня 2021 року між ОСОБА_1 (29/100) та ОСОБА_2 (71/100) укладений договір про поділ домоволодіння, що є спільною частковою власністю, відповідно до якого у власність ОСОБА_1 перейшли житловий будинок А-1 (приміщення 1-4, 1-5, 2-4, 2-5) – 100%, прибудова під літ. «а» (приміщення 1-3, 2-3) – 100 %, прибудова під літ. «а1» (приміщення 1-1, 2-1, 2-2) – 100 %, прибудова під літ. «а2» (приміщення 1-2) – 100 %, погріб з шийкою літ.Г – 100%, хвіртка № 10 – 100%, ворота № 2 – 100%, хвіртка № 3 – 100%, огорожа №№ 5,6,7,8,9 – 100%. В приватну власність ОСОБА_2 перейшли житловий будинок літ.Б-І (прим. З 1-2 по 1-6) – 100%, прибудова літ. «б»(приміщення 1-1) – 100%, погріб з шийкою літ.Ж – 100%, гараж Д – 100%, сарай літ. «в» - 100%, ворота № 2 – 72%. ( а.с.94-95 т.1).
28.07.2021 зареєстроване право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0021 га кадастровий номер 7110136700:06:122, утворену при поділі ділянки площею 262,50 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7110136700-06-057-0028.
Наказом № 4161-а від 19.08.2021 Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради житловому будинку з надвірними спорудами, належним відповідачу на підставі договору про поділ від 09.07.2021 присвоєно адресу АДРЕСА_1 .
06.09.2021 зареєстроване право власності ОСОБА_2 , на будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2021 Опис: житловий будинок з прибудовами та ганками Б-І, б, сарай в, гараж Д, погріб з шийкою Ж, ворота - 72% № 2. Підстава: договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 25.05.2021,технічний паспорт від 27.05.2021, договір про поділ нерухомого майна від 19.07.2021.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2021 ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий номер 7110136700:06:057:0122 площею 0,0021 га. за 3 995 грн 62 коп, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. У вказаному спірному договорі сторони підтвердили, що при його укладенні діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, не помиляючись щодо обумовлених ним обставин. (а.с.53-55, 139-140 т.1).
В матеріалах нотаріальної справи по посвідченню вказаного спірного договору наявний кадастровий план до витягу з ДЗК від 22.07.2021 земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:06:057:0122, в якому зазначені площа 0,0021га, а також конфігурація і розміри зазначеної ділянки (1,25 Х 10,33 Х 13,24 Х 0,94 Х 12,96 Х 9,07). Витяг з ДЗК сформований на заяву ОСОБА_1 19.10.2021р. за номером НВ-9902037152021 ( а.с.145-148 т.1).
20.10.2021 зареєстроване право власності відповідача на земельну ділянку площею 0,0021 га кадастровий номер 7110136700:06:057:0122, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2021 № 280132719 ( а.с.169 т.1).
В грудні 2021 року ФОП ОСОБА_9 (сертифікат інженера-розпорядника №001416 від 03.01.2013) за замовленням ОСОБА_2 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання земельної ділянки площею 0,0262 га кадастровий номер 7110136700-06-057-0025 та земельної ділянки площею 0,0021 га кадастровий номер 7110136700:06:057:0122 з утворенням земельної ділянки площею 0,0283 га кадастровий номер 7110136700:06:057:0127 (а.с.97-105 т.1)
30.12.2021 позивачка зареєструвала право власності на житловий будинок з надвірними спорудами на підставі договору про поділ нерухомого майна, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с.49 т.2).
24.01.2022 зареєстроване право власності ОСОБА_2 , на земельну ділянку кадастровий номер 7110136700:06:057:0127 площею 0,0283 га на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2021, договору купівлі-продажу від 20.10.2021.
02.08.2022 відповідачу видані Технічні умови на приєднання до централізованих систем водопостачання та водовідведення до мережі по АДРЕСА_3 ( а.с.59 -62 т.2).
Відповідно до Акту від 31.08.2022 контролером КП Черкасиводоканал встановлено, що споживачу ОСОБА_2 сусідка доступу до каналізації не надає. (а.с.63 т.2).
У 2022 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні позивачкою ділянкою та у справі № 712/3434/22 проводилась судова земельно-технічна експертиза, об`єктом дослідження якої буди земельні ділянки 7110136700:06:057:0123 площею 0,0113 га (власник ОСОБА_1 ), 7110136700:06:057:0129 площею 0,0229 га (власник ОСОБА_1 ), 7110136700:06:057:0127 площею 0,0283 га (власник ОСОБА_2 ). Експертом зазначено, що конфігурації ділянок ОСОБА_1 не відповідають конфігураціям у Державному земельному кадастрі в зв`язку з розбіжностями в частині межування. Координати фактичного використання ділянок не співпадають з координатами, які були зазначені при реєстрації ділянок. Зміщення земельних ділянок становить 0,98-1,01м. Відповідно до цього, не представилось можливим встановити, чи розміщено ОСОБА_2 паркан (огорожу) на земельній ділянці 0,0229 га кадастровий номер 7110136700:06:057:0129 ( а.с.42-50 т.1).
Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.08.2023 у справі № 712/3434/23 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою в зв`язку з відмовою позивача від позову. (а.с.51-52 т.1)

Позиція Черкаського апеляційного суду
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
Предметом даного спору є визнання недійсним договору та витребування майна.
Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину, всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Тлумачення змісту статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Згідно зі ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє, зокрема, і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Таким чином, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19 особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести за допомогою належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст. 229 та ст.ст. 203, 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 910/12959/18 та від 07 липня 2022 року у справі № 914/1967/19 у разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнаною стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст.229 ЦК України. Водночас, щодо можливості оскарження правочинів укладених внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому, природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки – відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. – незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним за статтею 229 ЦК України, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вона неправильно сприймала фактичні обставини правочину стосовно розмірів та конфігурації відчуженої нею земельної ділянки, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки, укладаючи цей договір, ОСОБА_1 усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд правильно виходив із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Також судом першої інстанції вірно зазначено, що самі по собі обставини, як вік позивача, її стан здоров`я без доведення наявності такої вади волі у відчужувача як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть слугувати достатніми підставами для визнання такого договору купівлі-продажу недійсним, оскільки, в іншому випадку, це призвело б до порушення гарантій, проголошених в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач особисто з`явилась до нотаріуса та надала правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 0,0021 га кадастровий номер 7110136700:06:0122 , в тому числі сформований на її заяву від 19.10.2021 витяг з Державного земельного кадастру (далі - ДЗК) з кадастровим планом земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:06:057:0122, в якому зазначені площа 0,0021 га, конфігурація і розміри зазначеної ділянки (1,25 Х 10,33 Х 13,24 Х 0,94 Х 12,96 Х 9,07).
Таким чином, зміст витягу з ДЗК з кадастровим планом ділянки 7110136700:06:057:0122, отриманий позивачем 19.10.2021, свідчить про те, що позивач завчасно до укладення спірного договору була обізнана із розмірами земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:06:057:0122 та її конфігурацією.
Колегія суддів зауважує, що виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,0262 га кадастровий номер 7110136700:06:057:0028 на земельні ділянки площею 0,0012 га, площею 0,0021 га, площею 0,0113 га, площею 0,0116 га, було здійснено саме за замовленням позивачки ОСОБА_1 .
Крім того, у Акті прийому-передачі межових знаків на зберігання від 22.07.2021 ОСОБА_1 вказала про відсутність претензій щодо меж та конфігурації новостворених ділянок та їх меж. Відповідно до Акту об`єднання від 09.04.2021 земельна ділянка площею 0,0262 га розділена, відповідно, на земельні ділянки площею 0,0012 га, 0,0021 га, 0,0113 га, 0,0116 га, що свідчить про обізнаність позивачки про межі та конфігурацію зокрема, земельної ділянки площею 0,0021 га.
Є необґрунтованими доводи скаржника в апеляційній скарзі, що її помилка стосувалася фактичного розташування та конфігурації відчужуваної земельної ділянки, так як позивачка мала намір відчужити ділянку для розширення проходу відповідача шириною 40 см і довжиною 12 м, а після встановлення відповідачем паркану з`ясувалось, що відчуження цієї ділянки призвело до позбавлення її доступу до обслуговування, ремонту будинку, каналізаційної ями та точки підведення води, оскільки такі посилання не є достатньою та безумовною підставою для визнання договору недійсним через помилку, а право на обслуговування майна може бути забезпечене іншими способами, зокрема, шляхом встановлення земельного сервітуту.
Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, у підписаному спірному договорі сторони підтвердили, що при його укладенні вони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, не помиляючись щодо обумовлених ним обставин.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 , як власниця майна, за замовленням якої було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,0262 гакадастровий номер 7110136700-06-057-0028 на земельні ділянки площею 0,0012 га, площею 0,0021 га, площею 0,0113 га, площею 0,0116 га, мала можливість і зобов`язана була ознайомитися з технічною документацією та межами ділянки до моменту підписання договору. Неналежне оцінювання наслідків відчуження (втрата доступу до комунікацій чи зручного обслуговування будинку) є ризиком самого відчужувача.
Також є необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не має договору про встановлення меж з позивачем, однак, при встановленні меж, повинні бути присутні дві сторони, оскільки предметом даного спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, а не земельний спір з приводу користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою.
Також відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги, що після об`єднання відповідачем земельних ділянок у нього утворилась земельна ділянка площею 0,0283 га, і відповідач самостійно без землевпорядників переставив паркан на земельну ділянку позивачки, без обопільного погодження суміжних землекористувачів, оскільки встановлення паркану відповідачем без дотримання правил добросусідства, не є підставою для визнання правочину недійсним, як укладеного внаслідок помилки.
Інші доводи, наведені стороною позивача в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 258, 374,375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гудзя Олександра Сергійовича -залишити без задоволення.
Рішення  Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєв Максим Юрійович про визнання договору недійсним та витребування майна -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді    Л.І. Василенко 

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду виготовлено 21 січня 2026 року/