П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна 
Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б. 
09 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Матохнюка Д.Б. 
суддів: Сторчака В. Ю.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні зі служби, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (ГУНП у Вінницькій області) в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного остаточного розрахунку при звільненні зі служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2023 по 09.08.2024 в сумі 95 206 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно наказу ГУНП у Вінницькій області від 01.10.2020 №176о/с позивача призначено дільничним офіцером поліції сектору превенції Лівобережного відділення поліції №1 Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області.
Внаслідок проведення реорганізаційних заходів в ГУНП у Вінницькій області назва Лівобережного відділення поліції №1 Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області була змінена та з 04.01.2021 по 09.02.2023 позивач проходив службу у відділі поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, який є структурним підрозділом Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, а останній, у свою чергу, входить у склад та структуру ГУНП у Вінницькій області.
Наказом №162 о/с від 10.02.2023 позивача в порядку переведення призначено до управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_2 » інспектором взводу №4 роти №3 батальйону №1 полку, звільнивши з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.
На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.02.2024 у справі №120/5924/23, відповідачем зараховано позивачеві до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, термін перебування на службі в органах Міністерства надзвичайних ситуацій України з 29.04.2004 по 30.10.2015, та 30.11.2024 здійснено перерахунок і виплату грошового забезпечення в частині надбавки за стаж роботи в сумі 20 599,06 грн.
04.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2023 по 30.11.2024.
Листом від 11.12.2024 відповідач відмовив позивачеві у здійсненні вищевказаної виплати.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами ст.117 КЗпП України (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX (Закон № 2352-IX) чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
При цьому, починаючи із 19.07.2022 року за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Згідно ст. ст. 116, 117 КЗпП України виплата усіх коштів не звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Так, із матеріалів справи встановлено, що наказом №162 о/с від 10.02.2023 позивача в порядку переведення призначено до управління поліції особливого призначення №2 (штурмовий полк « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_2 » інспектором взводу №4 роти №3 батальйону №1 полку, звільнивши з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.
На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.02.2024 у справі №120/5924/23, відповідачем зараховано позивачеві до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, термін перебування на службі в органах Міністерства надзвичайних ситуацій України з 29.04.2004 по 30.10.2015, та 30.11.2024 здійснено перерахунок і виплату грошового забезпечення в частині надбавки за стаж роботи в сумі 20 599,06 грн.
04.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2023 по 30.11.2024.
Листом від 11.12.2024 відповідач відмовив позивачеві у здійсненні вищевказаної виплати.
Так, згідно ч. ч. 7-9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переведення є формою переміщення поліцейських, яке здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.
Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.
Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.
Переведення поліцейського здійснюється на підставі наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та наказу про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
Прі цьому, ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено вичерпний перелік підстав для звільнення зі служби.
Зокрема, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:
1) у зв`язку із закінченням строку контракту;
2) за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;
3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;
4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;
5) через службову невідповідність;
6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
7) за власним бажанням;
8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);
9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;
9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб;
10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;
11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави;
12) у разі надання особою завідомо неправдивої інформації під час прийняття на службу в поліції.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
День звільнення вважається останнім днем служби.
Враховуючи викладене вище, позивач не був звільнений, а лише переведений до іншого підрозділу в межах структури Національної поліції України. Така зміна місця служби здійснена на підставі наказу №162 о/с від 10.02.2023, яким позивача звільнено з попередньої посади дільничного офіцера поліції та призначено на нову посаду інспектора взводу в управлінні поліції особливого призначення №2. Таке переведення є формою переміщення поліцейського, що передбачає зміну посади або підрозділу без припинення службових правовідносин.
Таким чином, колегія суддіви погоджується з висновкими суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутній факт звільнення позивача зі служби, а відтак не виникає підстав для застосування положень ст. 116 та 117 КЗпП України, що регулюють порядок остаточного розрахунку саме у випадку звільнення працівника, а тому вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є безпідставною, оскільки факту звільнення у правовому полі не відбулося.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.  
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сторчак В. Ю.    Граб Л.С.