ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 935/2812/23
провадження № 61-16587св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод Коростишівський», державний реєстратор Старосілецької сільської ради Пашинська Дарина Валентинівна,
третя особа - Громадська організація «Проти придурків та ідіотів»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 липня 
2024 року у складі судді Василенка Р. О. та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у складі колегії суддів: 
Шевчук А. М., Коломієць О. С., Талько О. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод Коростишівський» (далі - СТОВ «Племзавод Коростишівський»), державного реєстратора Старосілецької сільської ради Пашинської Д. В., третя особа - Громадська організація «Проти придурків та ідіотів», про визнання недійсним договору оренди землі.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим № 1822510100:04:000:0722, площею 2,0787 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Коростишівської міської ради, яку він успадкував після смерті матері.
 
Позивач вказував, що 12 листопада 2020 року між ним та СТОВ «Племзавод Коростишівський» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 7 років з дати державної реєстрації права оренди. Проте цей договір не містить норм, визначених пунктами 10, 14 Типового договору. Зокрема, про те, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором; 
у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором. Не вказано, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється 
з урахуванням (без урахування) індексації. Вказане позбавило позивача права на отримання індексації орендної плати внаслідок інфляції.
 
Договір оренди землі від 12 листопада 2020 року № 722 не містить усіх істотних умов, передбачених частиною другою статті 14 Закону України «Про оренду землі» та Типовим договором оренди землі, має бути визнаний неукладеним.
 
ОСОБА_1 просив визнати договір оренди землі від 12 листопада 2020 року № 722 про надання земельної ділянки з кадастровим номером 1822510100:04:000:0722, площею 2,0787 га, в оренду терміном на 7 років недійсним; скасувати державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) СТОВ «Племзавод Коростишівський» щодо вказаної земельної ділянки.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що, укладаючи договір оренди землі від 
12 листопада 2020 року, сторони узгодили усі умови договору, визначили їх зміст, а тому зазначений договір оренди землі укладено з усіма погодженими сторонами умовами, в тому числі щодо перегляду розміру орендної плати 
з урахуванням індексації, з урахуванням частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі». Умовами спірного договору узгоджено порядок та розмір орендної плати за землю та вони не суперечать вимогам законодавства. Незгода позивача з відсутністю зазначених ним умов в спірному договорі оренди землі не може бути підставою для визнання порушеними його прав 
в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав. Вимога про скасування державної реєстрації права оренди за СТОВ «Племзавод Коростишівський» також не підлягає задоволенню, оскільки така вимога 
є похідною вимогою.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 липня 2024 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
12 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанції не дослідили договір оренди земельної ділянки від 12 листопада 2020 року № 722, внаслідок чого дійшли неправильних висновків про відмову в задоволенні позову, оскільки під час укладення спірного договору не було досягнуто всіх істотних умов.
 
Інші аргументи учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження усправі та витребувано її матеріали з Коростишівського районного суду Житомирської області.
 
04 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
ОСОБА_1 успадкував земельну ділянку, площею 2,0787 га, з кадастровим номером 1822510100:04:000:0722, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Коростишівської міської ради, що посвідчено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03 листопада 2014 року, виданим приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Мошковською З. І.
 
За видатковим касовим ордером від 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 одержав від СТОВ «Племзавод Коростишівський» 20 000,00 грн орендної плати за оренду до 2021 року успадкованої ним земельної ділянки, що підтверджується його особистим підписом у графі ордера «підпис одержувача».
 
У розписці, яка 11 листопада 2020 року написана ОСОБА_1 на ім`я директора СТОВ «Племзавод Коростишівський», позивач підтвердив, що 
11 листопада 2020 року він отримав 20 000,00 грн за оренду земельного паю за період до 01 січня 2021 року.
 
У вказаній розписці також вказано, що претензій щодо розрахунку за оренду землі ОСОБА_1 не має. Станом на 01 січня 2021 року претензій щодо орендної плати також не має.
 
12 листопада 2020 року між ОСОБА_1 і СТОВ «Племзавод Коростишівський» укладено договір оренди землі, за умовами якого 
ОСОБА_1 (орендодавець) надав, а СТОВ «Племзавод Коростишівський» (орендар) прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, площею 2,0787 га, з кадастровим номером №1822510100:04:000:0722, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Коростишівської міської ради. Договір укладений на сім років з дати державної реєстрації права оренди, яка проведена за СТОВ «Племзавод Коростишівський» 18 грудня 2020 року.
 
За згодою сторін у пункті 8.1.1 договору оренди землі від 12 листопада 
2020 року прописано, що орендар, у разі наміру скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендаря не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору. Вказаний обов`язок орендаря вважається виконаним із моменту реєстрації відповідного листа у відділенні поштового зв`язку, в якому здійснюється його відправлення та/або розміщення оголошення про використання переважного права орендарем у місцевій пресі населеного пункту/району, де розташована земельна ділянка, та/або розміщення відповідного оголошення на дошці оголошень у населеному пункті, де розташована земельна ділянка, тощо.
 
Окрім того, незалежно від того, чи скористався орендар своїм переважним правом, як визначено у пункті 8.1.1 цього договору, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору отриманого листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, договір є поновленим на той самий строк 
і на тих самих умовах, які були передбачені договором, для цілей цього пункту письмовим запереченням орендодавця є лист відповідного змісту, відправлений орендодавцем за місцезнаходженням цінним листом із описом вкладення та повідомленням про вручення, отриманий орендарем (пункт 8.1.2 договору оренди землі).
 
У пунктах 9, 11 і 13 договору оренди землі прописано, що орендна плата вноситься орендарем у встановленому цим договором розмірі за один рік оренди земельної ділянки, що складає 8 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Орендна плата може вноситися як у грошовій, так 
і у натуральній формі. Орендна плата вноситься щорічно в строк до 31 грудня поточного року в грошовій формі, а саме готівкою або шляхом перерахування на банківський рахунок орендодавця за додатково вказаними ним реквізитами, або перерахування на поштове відділення за місцем проживання орендодавця, або у натуральній формі. Розмір орендної плати може переглядатися сторонами один раз на рік у разі зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку; зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря; в інших випадках, передбачених законом.
 
Відповідно до пункту 14 договору оренди землі, у разі невнесення орендної плати з вини орендаря у строки, визначені договором, справляється пеня 
у розмірі 0,001 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.
 
У разі якщо орендодавцем не буде отримано орендну плату з його вини, орендар не несе відповідальність щодо неотримання орендодавцем орендної плати вчасно та така несплата не буде вважатися невнесенням орендної плати та/чи простроченням оплати. У будь-якому випадку за орендодавцем залишається право отримати орендну плату в будь-який час, але орендодавець за таких умов не може вимагати сплати неустойки (пункт 14.1 договору оренди землі).
 
З листа СТОВ «Племзавод Коростишівський» від 08 червня 2022 року № 17 відомо, що ОСОБА_1 неодноразово пропонувалося отримати орендну плату за оренду земельної ділянки за 2021 рік згідно з договором оренди землі від 
12 листопада 2020 року в термін до 31 грудня 2021 року, а також орендну плату за 2022 рік, але останній ухиляється від отримання орендної плати за 2021 рік. Орендар запропонував орендодавцю отримати орендну плату за оренду землі за 2021 рік та 2022 рік із зазначенням часу та місця, вказані телефони для довідки. Також орендар висловив прохання надати номер банківської карти для здійснення виплати за оренду земельної ділянки за 2021 рік згідно з договором оренди землі від 12 листопада 2020 року. Запропоновано повідомити про інші зручні для позивача варіанти виплати йому орендної плати.
 
Платіжними інструкціями від 13 лютого 2023 року № 598, № 599 СТОВ «Племзавод Коростишівський» перерахувало ОСОБА_1 1 567,36 грн 
і 8 707,56 грн орендної плати за оренду земельної ділянки за 2021-2022 роки.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
 
Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
 
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висновував, що майнові відносини, які виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, 
є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору, тому, окрім спеціальних актів земельного законодавства - ЗК України та Закону України «Про оренду землі», регулюються загальними нормами цивільного законодавства щодо договору та щодо договору найму.
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до положень частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Тобто до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми ЗК України та Закону України «Про оренду землі».
 
За змістом частини першої статті 93 ЗК України, статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це строкове платне володіння 
і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, засноване на договорі.
 
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, 
а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Зміст прав та обов`язків, що виникають в орендодавця та орендаря земельної ділянки, порядок їх реалізації та виконання опосередковуються договором оренди землі. Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.
 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, 
а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави 
і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин 
є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що уклавши 12 листопада 2020 року спірний договір оренди, що не суперечить актам цивільного законодавства, сторони погодили всі його істотні умови, відповідач умови договору оренди землі виконує, зокрема, і в частині орендної плати, а позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження заявлених вимог, суди дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки інші вимоги про скасування державної реєстрації є похідними, суди також правильно відмовили в їх задоволенні.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої і апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 липня 2024 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 
13 листопада 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 липня 
2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 
2024 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська