ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
14 січня 2026 року 	Справа № 280/9779/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор»
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11 липня 2025 року по 22 жовтня 2025 року (6 місячний термін для обрахування середнього заробітку, встановлений Законом № 2352-ІХ);
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2025 року року по 22 жовтня 2025 року в розмірі 67 425,92 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі №280/8616/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». 16 жовтня 2025 року у рамках розгляду вказаної судової справи ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» подано до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги ОСОБА_1 визнані в повному обсязі. Відповідачем проведено розрахунок належної до виплати суми грошової компенсації невикористаного речового майна. Відповідно до листа т.в.о. начальника ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» від 19.09.2025 №2/4-37/25П-37 розмір нарахованої грошової компенсації невикористаного речового майна складає 10 786,21 грн. 23 жовтня 2025 року на картковий рахунок ОСОБА_1 від ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» надійшли грошові кошти в сумі 10 196,00 грн. (сума грошової компенсації невикористаного речового майна з вирахуванням податку на прибуток). Зазначає, що факт здійснення виплати грошової компенсації невикористаного речового майна в сумі 10 196,00 грн. вже після звільнення позивача з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» (а саме більше трьох місяців після звільнення) свідчить про порушення відповідачем строків розрахунків при звільнені, встановлених статтею 116 КЗпП України. З урахуванням вказаного вище розмір середнього заробітку за час порушення строк розрахунку з виплати компенсації невикористаного речового майна складає 67 425,92 грн. (648,32 грн. (розмір середнього заробітку) x 104 (кількість календарних днів затримки виплати належних позивачу коштів після звільнення). Просить задовольнити позовні вимоги. 
Ухвалою суду від 11.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідач проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмових відзивах відповідно до якого зазначено, що норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не мають бути застосовані до зазначених правовідносин. Просить відмовити у задоволені позовної заяви.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.
Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.
Наказом Т.в.о. начальника Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» від 10.07.2025 №162/ос-25 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) звільнено у запас Збройних Сил України.
11.09.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації невикористаного речового майна за час проходження служби у Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор».
З ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 29.10.2025 по справі №280/8616/25 про закриття провадження у справі (Ухвала набрала законної сили 29.10.2025), вбачається: 
«30.09.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» (далі по тексту – відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» щодо невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за період служби ОСОБА_1 – з 21 червня 2021 року по 10 липня 2025 року;
- зобов`язати Державну установу «Запорізький слідчий ізолятор» виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна за період служби з 21 червня 2021 року по 10 липня 2025 року.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).
28.10.2025 від представника позивача до суду надійшла заява про закриття провадження (вх. № 53764), в якій останній зазначає, що відповідачем в добровільному порядку нараховано та виплачено на картковий рахунок позивача грошову компенсацію невикористаного речового майна в сумі 10 196,90 грн…
…З матеріалів справи та наданих доказів вбачається, що заборгованість, яка була предметом розгляду в межах вказаної адміністративної справи, повністю погашена. Факт погашення підтверджується зарахуванням відповідної суми на особистий картковий рахунок позивача…».
Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, 23.10.2025 на картковий рахунок ОСОБА_1 від Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» надійшла компенсація невикористаного речового майна з вирахуванням податку на прибуток в розмірі 10 196,00 грн. Вказане підтверджується банківською випискою (а.с.8).
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.07.2025 по 22.10.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV (далі - Закон №2713-IV)
Особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом. (частина четверта статті 21 Закону №2713-IV).
Відповідно до частини другої статті 23 Закону №2713-IV, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Частиною п`ятою статті 23 Закону №2713-IV передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» від 14.08.2013 № 578, затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби: осіб рядового і начальницького складу; спеціалістів, які не мають спеціальних звань; працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку № 578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Пунктом 3 Порядку № 578 визначено, що речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи “Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України” відповідно до їх закупівельної вартості.
За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Відповідно до пункту 60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
З аналізу вищенаведених норм встановлено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
У постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, зауважив, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Суд зазначив, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо, і лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації. Тож дійшов висновку про те, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Судова палата також виснувала, що компенсацію за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Тобто, якщо військовослужбовець під час проходження служби звертався до військової частини з рапортом про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, і така компенсація не виплачена йому під час проходження служби або у день виключення особи зі списків особового складу військової частини, то у цьому разі компенсація вважатиметься частиною «сум, що належать працівнику та підлягають виплаті у день звільнення». І, відповідно, невиплата такої компенсації у день виключення зі списків особового складу матиме наслідком застосування до відповідача санкції за невиплату відповідної суми при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.10.2024 у справі №420/1717/22.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно 11.09.2025 засобами поштового зв`язку.
На вказану заяву відповідачем була надана відповідь від 19.09.2025 з якої вбачається, що згідно з наказом про звільнення від 10.07.2025 №162/ос-25 позивачу нарахована грошова компенсація за своєчасно не отримане речове майно особистого користування в розмірі 10 786,21, проте буде виплачена у разі надходження коштів для розрахунків з особами, що звільнились, за не отримане речове майно.
Тобто, позивач, будучи обізнаним з його звільненням з Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» 10.07.2025, скористався своїм правом та звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно через два місяці після звільнення. Наведені обставини виключають обов`язок відповідача провести нарахування та виплату позивачу компенсації у день звільнення.
Суд зауважує, що якщо військовослужбовець під час проходження служби звертався до військової частини з рапортом (заявою) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, і така компенсація не виплачена йому під час проходження служби або у день виключення особи зі списків особового складу військової частини, то тільки у цьому разі компенсація вважатиметься частиною «сум, що належать працівнику та підлягають виплаті у день звільнення».
Оскільки заяву про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно подано після звільнення, то невиплачені суми грошової компенсації за неотримане речове майно не можна кваліфікувати як «суми, що належали виплаті позивачу при звільненні», з огляду на відсутність заяви позивача на здійснення таких виплат під час проходження служби.
За таких обставин, у спірному випадку компенсація за неотримане речове майно не належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм, висновків Верховного Суду та встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність затримки розрахунку при звільненні позивача, що виключає відповідальність Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» за статтею 117 КЗпП України.
Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» (вул. Перша Ливарна, буд. 36, м. Запоріжжя, 69011, код ЄДРПОУ 08563553) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова