ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	Львів	Справа № 460/268/25 пров. № А/857/15790/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду 26 березня 2025 року (головуючий суддя Максимчук О.О.), ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне, у справі № 460/268/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

08.01.2025 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач-2), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 №172850018264 від 30.07.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язати відповідача-1 призначити та виплачувати позивачу з 24.10.2022 пенсію за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 4 «Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992 №418.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду 26 березня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 30.07.2024 №172850018264 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 4 «Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992 №418.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 4 «Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992 №418 з 24.10.2022.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 4 «Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затвердженого постановою КМУ від 21.07.1992 №418 з 24.10.2022. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявна вислуга років, що перевищує 25 років, а тому позивач має право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 54 Закону №1788-ХІІ, з огляду на що у відповідача-1 були наявні підстави для переведення позивача на пенсію за вислугу років як працівника льотно-випробувального складу відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 54 Закону №1788-ХІІ від 5 листопада 1991 року в редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду 26 березня 2025 року та в задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058 особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (тобто на 11.10.2017), мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ. Враховуючи викладені вище законодавчі норми та Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, право на пенсію за вислугу років згідно пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-ХІІ визначається з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, які були передбачені законодавством станом на 11 жовтня 2017 року, щодо віку – визначеного на дату призначення пенсії, що станом на 11.10.2017 складає не менше 26 років 6 місяців. Страховий стаж позивача становить 22 роки 03 місяців 19 днів, а стаж для права на пенсію за вислугу років до 11.10.2017 становить 14 років 05 місяців 27 днів, особа набуває право на призначення пенсії за вислугу років незалежно від віку за умови, що вона має спеціальний стаж не менше ніж 25 років на 01.04.2015, не менше 25 років 6 місяців — на 01.01.2016 та станом на 11.10.2017- не менше 26 років 6 місяців. Підстави для зарахування до спеціального стажу періоди роботи з 12.10.2017 немає, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи чинні на момент вчинення окремої процесуальної дії норми законодавства відповідач зазначає, що підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років передбачених Законом №1788-ХХІ немає, оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж роботи а саме 26 років 6 місяців на 11.10.2017 року.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує на те, що у нього наявний відповідний спеціальний стаж, що також було встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.12.2023 та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі №460/486/23, проте відповідач повторно прийняв протиправне рішення та не зарахував до спеціального стажу позивача періоди його роботи в подвійному розмірі відповідно до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що слугувало підставою для відмови в призначенні пенсії за вислугу років.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач 24.10.2022 звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 28.10.2023 №172850018264 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.10.2023 у справі №460/486/23 вирішено: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову в призначенні пенсії від 28.10.2022 №172850018264, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 період його роботи з 26.01.1998 по 14.04.1994, з 16.05.2014 по 23.09.2022 та повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі заяви від 24.10.2022, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Вказане рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі №460/486/23 було скасовано частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 період його роботи з 26.01.1988 по 14.04.1994, з 16.05.2014 по 23.09.2022, та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі заяви від 24.10.2022, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, - і в цій частині прийняти нову постанову про часткове задоволення відповідних позовних вимог. Вирішено: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 24.10.2022, із зарахуванням до спеціального стажу періодів його роботи з 26.01.1988 по 14.04.1994, з 16.05.2014 по 23.09.2022, і за результатами розгляду прийняти обґрунтоване рішення.
На виконання рішення та постанови суду у справі №460/486/23, відповідач-1 повторно розглянув заяву позивача від 24.10.2022 про призначення пенсії за вислугу років та прийняв рішення від 30.07.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугу, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи. В рішенні вказано, що страховий стаж заявника становить 22 роки 03 місяці 19 днів, стаж для права на пенсію за вислугу років до 11.10.2017 становить 14 років 05 місяців 27 днів. На виконання рішення суду від 29.12.2023 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі №460/486/23 враховано періоди зазначені у довідках №11 від 03.10.2022 та №2 від 20.09.2022, з 26.01.1988 по 14.04.1994 та з 16.05.2014 по 23.09.2022. Згідно наданих документів неможливо визначити тривалість спеціального стажу на посадах старшого інструктора парашутиста, інструктора ПДП АСК, командира парашутної ланки, інструктора парашутно-десантної підготовки.
Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Спірні правовідносини в даній справі врегульовано Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XІІ (надалі, також – Закон № 1788-ХП), Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі, також – Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. 
За змістом ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV доповнено пунктом 2-1. 
Згідно з п.2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». 
Крім того, Законом №2148-VІІІ також були внесені зміни і до п.16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесення яких вказаний пункт викладений у такій редакції: 
«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії». 
Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті: 
а) працівники льотного і льотно-випробного складу після досягнення 50 років і за наявності вислуги років на цих посадах станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок та після цієї дати при набутті вислуги років на цих посадах: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років у чоловіків і не менше 25 років у жінок. 
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники льотного і льотно-випробного складу: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту. 
Рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019, визнано неконституційними положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII. 
Конституційний Суд України, ухвалюючи Рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист (п.3.2). 
Згідно з вимогами п. «а» ст. 54 Закону №1788-ХІІ, у редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, право на пенсію за вислугу років мають працівники льотного і льотно-випробного складу при вислузі років на цих посадах не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок. 
Так, відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII обґрунтована посиланням на пункт 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, а саме відсутністю необхідного станом на 11.10.2017 спеціального стажу роботи 26 років і 6 місяців. При цьому загальний страховий стаж становить 22 роки 03 місяців 19 днів, а стаж для права на пенсію за вислугу років до 11.10.2017 становить 14 років 05 місяців 27 днів.
Пенсійний орган стверджує, що відмова у призначенні пенсії є правомірною, оскільки, виходячи з пунктів 2-1, 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, відповідні умови для призначення пенсії за вислугу років мають визначатись на момент, передбачений законодавцем - на день набрання чинності Законом України №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій». Вказані законодавчі положення неконституційними не визнавались.
Отже суд апеляційної інстанції констатує, що на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017.
Слід зауважити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).
У Рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що «положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності» (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.
Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної» (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018).
Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття „легітимні очікування») (Доповідь „Верховенство права», схвалена Європейською Комісією „За демократію через право» (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року).
Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 № 2-р/2017).
Відтак, обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:
«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV».
Так, перелік посад працівників льотного складу, порядок обчислення строків вислуги років для призначення їм пенсій, а також порядок призначення і виплати пенсій льотно-випробному складу затверджуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. 
Порядок обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, Перелік посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, Порядок призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу». 
Відповідно до Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, до посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років належать: 1. Члени екіпажів повітряних суден та інших літальних апаратів; 2. Льотно-інструкторський склад; 3. Командно-льотний склад: керівники (їх заступники), інспектори й інші спеціалісти з льотної служби (льотної роботи) міністерств, відомств, управлінь, об`єднань, підприємств, установ, організацій та їх структурних підрозділів, які мають діюче льотне свідоцтво і беруть участь в польотах у складі екіпажу повітряного судна або іншого літального апарата; 4. Парашутисти всіх найменувань, рятувальники, а також десантники-пожежники всіх найменувань, інструктори авіапожежної служби, керівники парашутних (парашутно-рятувальних, пошуково-рятувальних) підрозділів, працівники позаштатних і штатних парашутно-десантних груп, які здійснюють стрибки з парашутом або спуски (підйоми) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, що перебувають на висоті не менше 10 метрів. 
Згідно з п.1 Порядку обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1192 №418, при обчисленні строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу рахуються: д) один рік роботи на посадах, передбачених у пункті 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, - за півтора року вислуги за умови виконання річної норми стрибків з поршневих літаків, вертольотів, дирижаблів та аеростатів, спусків (піднімань) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, які перебувають у режимі висіння не менше 10 метрів, а при виконанні річної норми стрибків із реактивних літаків і вертольотів - за два роки вислуги.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.12.2023, та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі №460/486/23 вже було вирішено питання щодо зарахування до спеціального стажу позивача періоди його роботи у ГО «Львівський авіаційно спортивний клуб Товариства сприяння обороні України» з 21.05.2016 по 23.09.2022 та в Рівненському авіаспортклубі ТСО України з 26.01.1988 по 14.04.1994, з 16.05.2014 по 20.05.2016. В рішеннях також встановлено, що згідно із листом ГО «Товариство сприяння обороні України» від 13.12.2022 №200/05-30, річна кількість стрибків передбачена Збірником програм по парашутній та парашутно – рятувальній підготовці (СППП – 90) становить 40 стрибків з парашутом на рік. Отже, вказаними рішеннями надано оцінку протиправності в діях відповідача-1 щодо такого не зарахування та наявність підстав для врахування вказаних періодів роботи позивача на посадах інструктора парашутної підготовки та командира парашутної ланки до спеціального стажу. 
На виконання ухвали суду від 13.03.2025 відповідач-1 надав витребувані документи, а саме довідки від 20.09.2022 №2 та від 03.10.2022 №11.
З вказаних довідок убачається, що за період роботи позивача в Рівненському АСК ТСО України з 1988 по 2015 та в ГО «Львівський АСК ТСО України» з 2016 по 2022, позивач щороку виконував понад 40 стрибків з реактивних літаків та вертольотів МІ-8. При цьому, як суд вже зазначав вище, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.12.2023 та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі №460/486/23 було встановлено, що згідно із листом ГО «Товариство сприяння обороні України» від 13.12.2022 №200/05-30, річна кількість стрибків передбачена Збірником програм по парашутній та парашутно – рятувальній підготовці (СППП – 90) становить 40 стрибків з парашутом на рік.
Відтак, враховуючи що позивачем виконана річна норма стрибків з парашутом із реактивних літаків і вертольотів, то відповідно до пп. «д» п. 1 Порядку обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 р. №418 один рік роботи позивача в ГО «Львівський АСК ТСО України» та Рівненському АСК ТСО України слід рахувати виходячи з кратності 1 рік за 2.
Також, в довідці Рівненського АСК ТСО України від 03.10.2022 №11 йдеться про те, що загальний стаж роботи позивача становить 8 років 2 місяці 23 дні. В довідці ГО «Львівський АСК ТСО України» від 20.09.2022 №2 йдеться про те, що загальний стаж роботи позивача становить 6 років 4 місяці 2 дні.
Отже, загалом спеціальний стаж позивача складає 14 років 6 місяців 25 днів, що в подвійному розмірі становить 29 років 1 місяць 20 днів.
Водночас, як убачається з оскаржуваного рішення відповідача-1 від 30.07.2024, відповідачем-1 зараховано до спеціального стажу позивача 14 років 5 місяців 27 днів, однак без подвійного розміру, який навіть з врахуванням зарахованого відповідачем-1 спеціального стажу в меншому розмірі (14 років 5 місяців 27 днів, а не 14 років 6 місяців 25 днів) складатиме понад 28 років.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що у позивача наявна вислуга років, що перевищує 25 років, а тому позивач має право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 54 Закону №1788-ХІІ, з огляду на що у відповідача-1 були наявні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років як працівнику льотно-випробувального складу відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 54 Закону №1788-ХІІ від 5 листопада 1991 року в редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позову частково та призначення пенсії.
Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову сторони не оскаржують, то в силу вимог ст. 308 КАС України, таке не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду 26 березня 2025 року, у справі № 460/268/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний