ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року                          м. Дніпро         Справа №  905/532/23 (904/1550/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чередка А.Є. (доповідач)      
суддів: Мороза В.Ф., Паруснікова Ю.Б.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Камша Н.М.) від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд", м. Кривий Ріг
до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Київ
третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг
про стягнення заборгованості, -

                                                     ВСТАНОВИВ:

У березні 2025  р. Товариство з обмеженою відповідальністю "КАНАТАР ТРЕЙД" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь ТОВ "КАНАТАР ТРЕЙД" сплачені ним лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу №  4К16029ЛИ від 01.07.2016 року у розмірі 7  497  646,70 грн
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи №  905/532/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "КАНАТАР ТРЕЙД" та відкрито провадження у справі.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25):
-          позов задоволено повністю;
-          стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" сплачені лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 №  4К16029ЛИ у розмірі 7  497  646,70 грн та судові витрати у сумі 89  971,76 грн.
Не погодившись із цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25) та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсягу.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає про свою незгоду із застосуванням до спірних правовідносин норми ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України та висновку Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 року у справі № 904/2357/20, що положення частини другої статті 693 Цивільного кодексу України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару. При цьому апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності у Договорі фінансового лізингу № 4К16029ЛИ від 01.07.2016 положень, які б надавали право лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу саме ті кошти, які сплачені у якості відшкодування вартості об`єкту лізингу.
На переконання апелянта ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено право лізингоодержувача вимагати повернення лізингових платежів у випадку розірвання договору лізингу за згодою сторін договору.
На підтвердження власної позиції апелянт посилається на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, здійсненому: доктором юридичних наук, професором Кухарєвим Олександром, доктором юридичних наук, доцентом Цувіною Тетяною та кандидатом юридичних наук, доцентом Печеним Олегом.
Також апелянт стверджує, що умовами Договору фінансового лізингу №  4К16029ЛИ від 01.07.2016 року сторонами погоджена сплата лізингових платежів до дати розірвання договору, та встановлено, що сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. На підтвердження чого посилається на п. 6.2.4. договору фінансового лізингу та п. 3 Додаткової угоди від 11.12.2019 до цього договору.
Окрім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано позовну давність, про що заявляв відповідач.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.07.2025  р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 25.11.2025  р.
Представником ОСОБА_1 подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого третя особа заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Так, третя особа вважає, що позивачем обґрунтовано заявлено вимогу на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України. Вказує на те, що правомірність саме цієї норми до спірних правовідносин відповідає практиці Верховного Суду, зокрема і в справі, що розглядається. Натомість, судові практики Верховного Суду, на які посилається апелянт, третя особа вважає неподібними до правовідносин у цій справі. Також, на переконання третьої особи, заява відповідача про застосування строку позовної давності у цій справі задоволенню не підлягала, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач просить апеляційну скаргу АТ КБ "ПРИВАТБАНК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25) – без змін.
У власному відзиві позивач, зокрема вказує на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" вже зверталось з позовом про стягнення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь позивача частини сплачених ним лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16029ЛИ від 01.07.2016 (у зв`язку з неможливістю оплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення всієї суми сплачених лізингових платежів) і постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2024 року у справі №  905/532/23 (904/1550/25), що була залишена без змін Постановою Верховного Суду від 14.01.2025 року, позов було задоволено і стягнуто з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь ТОВ "Канатар Трейд" сплачені лізингові платежі у розмірі 1  400  000,00 грн.
Позивач звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові зазначив про правомірність висновку суду апеляційної інстанції про те, що, за умови розірвання договору лізингу та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю, у лізингоодержувача наявне право на повернення на підставі вимог статті 693 ЦК України сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу.
На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025  р., для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючого судді – Чередка А.Є., суддів – Паруснікова Ю.Б., Мороза В.Ф.
Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу та просив її задовольнити.
Представники позивача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу відповідача безпідставною.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, відносно позивача Господарським судом Дніпропетровської області 17.07.2023 відкрито провадження у справі № 905/532/23 про банкрутство, на даний час справа перебуває на стадії ліквідації, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Слостін А.Г.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на посаді посадових та службових осіб боржника.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
01.07.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" новим найменуванням якого є Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі – банк, відповідач, лізингодавець, АТ КБ "ПриватБанк") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" (далі – позивач, лізингоодержувач, ТОВ "Канатар Трейд") укладено договір фінансового лізингу № 4К16029ЛИ (далі – договір лізингу).
Згідно умов договору лізингу банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно у банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів – у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.
Відповідно до умов договору лізингу (п. 6.2.11) лізингоодержувач зобов`язується сплатити банку лізинговий платіж: суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна; відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банку, пов`язані з виконанням договору.
Згідно акту № 1 прийому-передачі майна від 01.07.2016 ПАТ КБ "ПриватБанк" передало, а ТОВ "Канатар Трейд" прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно, яке є об`єктом лізингу.
11.12.2019 сторонами укладено додаткову угоду до договору фінансового лізингу, у якій сторони погодили розірвання договору лізингу, а актами прийому-передачі майна від 11.12.2019, 17.12.2019, 18.12.2019 ТОВ "Канатар Трейд" повернув АТ КБ "ПриватБанк" об`єкти лізингу.
За час дії договору лізингу ТОВ "Канатар Трейд", як лізингоодержувач за договором, сплатив АТ КБ "ПриватБанк", як лізингодавцю, лізингові платежі, як сплату частини вартості об`єкту лізингу, на загальну суму 8  897  646,70 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень та копією виписки по рахунку для сплати вартості предмету лізингу №  20719050001888, які додано до позовної заяви та не оспорюється сторонами.
Позивач стверджує, що у зв`язку з розірванням договору фінансового лізингу має право на повернення банком сплачених ним лізингових платежів як попередньої оплати за не отримане ним у майбутньому майно (об`єкт лізингу) на суму 8  897  646,70 грн на підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
12.05.2023 позивач направив засобами поштового зв`язку відповідачу вимогу про повернення сплачених коштів у сумі 8  897  646,70 грн протягом семи днів з моменту отримання вимоги, однак на дату звернення до господарського суду відповідачем вимога не виконана.
Позиція позивача підтримана третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – керівником позивача Колєвашко Олексієм Геннадійовичем.
Відповідач проти позову заперечував, обґрунтовуючи свою правову позицію тим, що АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за договором лізингу виконало в повному обсязі, передавши відповідне майно лізингоодержувачу, що підтверджується актом прийому-передачі майна від 01.07.2016.
Між тим, позивач, як лізингоодержувач, порушував свої зобов`язання щодо своєчасної сплати лізингових платежів.
У зв`язку з цим, АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ТОВ "Канатар Трейд" заборгованості за договором фінансового лізингу № 4К16029ЛИ.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2019 по справі №  904/5496/18 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором фінансового лізингу № 4К16029ЛИ від 01.07.2016: 28  689  331,30 грн – простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 30  665  785,69 грн – простроченої заборгованості з винагороди за користування майном; 13  792  054,92 грн – пені за порушення грошового зобов`язання; 672  350 грн – витрат на сплату судового збору.
Позивач – ТОВ "Канатар Трейд" вже звертався з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення частини суми сплачених лізингових платежів в рахунок відшкодування вартості предмету лізингу за вищеозначеним договором лізингу, на суму 1  400  000 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2024 у справі №  905/532/23 (904/5009/23) у задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ТОВ "Канатар Трейд" сплачених лізингових платежів в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 №  4К16029ЛИ у розмірі 1  400  000 грн – відмовлено.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2024 апеляційну скаргу ТОВ "Канатар Трейд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2024 у вищеозначеній справі – задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2024 – скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову; стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ТОВ "Канатар Трейд" 1  400  000 грн та судові витрати.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2025 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2024 у справі № 905/532/23 (904/5009/23) залишено без змін.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову у справі, що розглядається, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність посилання позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.
Предметом спору у цій справі є питання щодо стягнення з лізингодавця на користь лізингоодержувача лізингових платежів як частини відшкодування вартості об`єкта лізингу, у зв`язку з розірванням між ними договору фінансового лізингу.
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України "Про фінансовий лізинг".
Статтею 1 Закону України “Про фінансовий лізинг” (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що фінансовий лізинг – це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з приписами статті 2 Закону України “Про фінансовий лізинг” відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.
Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Закону України “Про фінансовий лізинг” лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Згідно з частинами першою-другою статті 16 Закону України “Про фінансовий лізинг” сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Частиною 2 ст. 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Таким чином, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна в користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постановах від 26.04.2018 у справі №  911/3483/16, від 09.07.2018 у справі №  911/2449/17, від 21.02.2020 у справі №  910/10191/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №  904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (п.п. 6.24, 6.25).
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Частинами другою та четвертою статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Умови договорів щодо зобов`язання лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі в повному обсязі до моменту розірвання договору не впливають на те, що у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об`єкту лізингу не підлягає стягненню (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.04.2018 у справі №  911/3483/16). 
Оскільки договір лізингу є змішаним договором, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингоодержувачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Відповідно до положень частин першої-другої статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, – у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
За змістом та суттю умов договору лізингу та норм Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу.
Отже, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу, внаслідок чого зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) – з поставки об`єкту лізингу (товару), у лізингоодержувача (покупця) – з оплати його вартості, тобто, з внесення попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.
Подібних висновків щодо природи договору лізингу, лізингових платежів за ним та щодо наслідків його розірвання для сторін дійшов і Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 по справі №  904/2357/20, зазначивши, що "Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній." (п. 8.4).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №  904/5726/19 зазначила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів (п. 6.28).
Судова колегія наголошує, що умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №  4К16029ЛИ від 01.07.2016 не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.
Крім того, чинне на момент розірвання договору законодавство України не містило заборони щодо повернення лізингоодержувачу лізингових платежів, зокрема і тієї їх частини, яка стосувалась плати за відшкодування вартості предмету лізингу. Відповідні зміни до Закону України “Про фінансовий лізинг” внесені до статті 17 цього Закону Законом України від 14.12.2021 №  1953–IX. Лише цими змінами передбачено, що лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати розірвання договору, не підлягають поверненню лізингоодержувачу.
Таким чином, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежів, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), себто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.
В свою чергу, зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється.
Отже, судова колегія констатує, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про правомірність посилання позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу.
За таких обставин, з урахуванням вже раніше стягненої з відповідача на користь позивача суми 1  400  000 грн у справі №  905/532/23 (904/5009/23), місцевий господарський суд ухвалив обґрунтоване рішення про стягнення з відповідача на користь позивача залишку сплачених лізингових платежів в рахунок вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу №  4К16029ЛИ від 01.07.2016 у розмірі 7  497  646,70 грн.
Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на п. 6.2.4 договору фінансового лізингу та п. 3 додаткової угоди від 11.12.20219 до цього договору судова колегія зазначає наступне.
Так, пунктом 6.2 договору фінансового лізингу від 01.07.2016 №  4К16029ЛИ визначено зобов`язання лізингоодержувача – позивача у цій справі.
Підпунктом 6.2.4 договору, зокрема, встановлено, що лізингоодержувач зобов`язується повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, у якому воно було отримане з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувати заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору. 
При розірванні договору лізингу – 11.12.2019, повноважними представниками сторін укладено додаткову угоду до договору фінансового лізингу від 01.07.2016 №  4К16029ЛИ, пунктом 3 якої передбачено, що у зв`язку із розірванням договору, лізингоодержувач не має права вимагати повернення того, що було виконане ним за зобов`язанням до моменту розірвання договору. 
Проте, судова колегія зауважує, що умови п. 6.2.4 договору регулюють загальні підстави неповернення лізингодавцем отриманих від лізингоодержувача лізингових платежів (або зобов`язання сплатити лізингові платежі), та не враховують обставин справи з урахуванням положень ч. 2 ст. 693 ЦК України, коли предмет лізингу вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю, що виключає обов`язок зі сплати лізингових платежів у рахунок вартості майна за розірваним договором фінансового лізингу. 
Також, судова колегія зазначає, що згідно зі ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №  559/1605/18, при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
Частиною 4 ст. 653 ЦК України визначені відповідні наслідки розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим, положення ч. 2 ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару, чого не враховано місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення.
За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосовав до спірних правовідносин положення частини другої статті 693 ЦК України, як імперативної норми щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі непередання у його власність товару, у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про задоволення позову.
При цьому судова колегія звертає увагу, що така правова позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 14.01.2025 року у справі №  905/532/23 (904/1550/25) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" про стягнення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь позивача частини сплачених ним лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16029ЛИ від 01.07.2016.
Також судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, який поданий відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції, не спростовує обставин, які встановлені у ході розгляду цього спору, та доводів, викладених позивачем.
Щодо зауваження апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано позовну давність, про що заявляв відповідач, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач наголошував на тому, що початок перебігу позовної давності відлічується з дати здійснення платежів позивачем, що здійснювались починаючи з 25.07.2016 по 31.01.2019.
Однак судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що початок перебігу строку позовної давності саме на повернення платежів, сплачених позивачем як частини вартості предмету лізингу, розпочався з 19.12.2019 – наступного дня після повернення об`єктів лізингу лізингодавцю внаслідок розірвання договору лізингу.
З урахуванням дії карантину та військового стану в Україні строк позовної давності по заявлених вимогах не сплинув.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, дія якого тривала до 30 червня 2023 року.
Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.
Закон України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02.04.2020.
24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №  64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан, який триває і на час розгляду цієї справи.
Законом України від 15.03.2022 №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Таким чином, ст. 257 ЦК України підпадає під перелік статей, строки яких продовжені на період дії в Україні воєнного стану.
Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває на час розгляду цієї справи, тому відповідно, починаючи з 02.04.2020 було фактично зупинено перебіг строків позовної давності.
За вказаних обставин судова колегія констатує, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у цій справі відсутні.
Згідно зі ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 134  957,64 грн слід покласти на апелянта.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25) – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2025  р. у справі №  905/532/23 (904/1550/25) – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 03.12.2025 року.

Головуючий суддя                                                                             А.Є. Чередко  

Суддя                                                                                                    В.Ф. Мороз 

Суддя                                                                                                    Ю.Б. Парусніков