Номер провадження: 22-ц/813/7534/25 
Справа № 495/7367/24
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року у складі судді Кириченко П.Л., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дружини.
В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачка зазначала, що відповідач є батьком сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на утриманні позивачки, від участі у вихованні та утриманні дитини самоухиляється, не турбується про здоров`я і розвиток дитини, має заборгованість по сплаті аліментів, а тому позивачка спросить стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 64873.77 грн. за період 01 липня 2023 року по 31 березня 2024 року.
Зазначає, що відповідач перебував у шлюбі з позивачкою, 16 лютого 2023 року шлюб між сторонами був розірваний, також відповідно до рішення суду від 27.01.2022 стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі частини від усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 08.12.2021 і до набуття малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку, від утримання позивачки самоухиляється, не турбується про здоров`я і розвиток колишньої дружини, має заборгованість по сплаті аліментів, а тому позивачка просить стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання колишньої дружини в розмірі 235856.10 грн. за період 01 березня 2022 року по 30 червня 2024 року.

Позиція відповідача в суді першої інстанції
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду, у якій просив суд зменшити розмір неустойки та стягнути з нього на користь позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у виконавчому провадженні №73768811 в період з 08.12.2021 по 30.06.2024 в розмірі 5000 грн. на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , посилаючись на те, що заборгованість по сплаті аліментів створена штучно, адже рішення про стягнення платежів на користь сина ОСОБА_4 набрало законної сили ще в кінці першого півріччя 2022 року. Зазначав, що стягнення з нього 64873,77 грн. пені на даному етапі його життя є непосильною сумою, оскільки від першого шлюбу є необхідність утримання сина ОСОБА_5 . Крім того, ОСОБА_2 звільнений з військової служби, внаслідок отримання бойових травм, тому необхідне довготривале лікування, а також матір його потребує стороннього догляду. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 липня 2023 року по 31 березня 2024 року, в розмірі 64873.77 грн. В іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211.20 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за виконавчим провадженням № 73768811 за період з 01 липня 2023 року по 31 березня 2024 року в розмірі 64 873,77 грн на утримання сина є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас заборгованість зі сплати аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку не підпадає під дію спеціальної санкції у вигляді неустойки (пені), оскільки до таких правовідносин можуть застосовуватися інші заходи майнової відповідальності, передбачені цивільним законодавством. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, позивачка не заявляла вимог про застосування інших санкцій майнового характеру. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку, відповідно до статті 263 ЦПК України, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги. 
У апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року та прийняти нове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у виконавчому провадженні №73768811 в період з 08.12.2021по 30.06.2024 в розмірі 5000,00 грн. на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом були порушені норми процесуального права, зокрема вказана справа розглянута в спрощеному провадженні в порядку статті 279 ЦПК України. В судовому засіданні 24 червня 2025 року суддею відкрито судове засідання в режимі відеоконференції: встановлено особи представників сторін, вирішено питання про повноважність суду та розпочато обговорення розміру заявлених позовних вимог та можливість розгляду справи в спрощеному позовному провадженні. Після підтримання стороною позивача та відповідача такого порядку судового розгляду – суд оголосив перерву, а вже 15.08.2025 в електронний кабінет системи Електронний Суд надійшло оскаржуване рішення. При цьому, стадія з`ясування обставин справи та дослідження доказів, визначена параграфом третім главою шість розділу ІІІ Цивільного процесуального кодексу України, взагалі не проводилась: сторони були позбавлені права надати вступне слово, поставити питання одне одному, зосередити увагу суду на доказах поданих разом з заявами по суті спору, тощо. 
Крім того, судом невірно застосовані норми матеріального права. Скаржник зазначає, що заборгованість по сплаті аліментів створена штучно, адже рішення про стягнення платежів на користь сина ОСОБА_4 набрало законної сили ще в кінці першого півріччя 2022 року. Згідно відповіді Першого відділу ДВС у місті Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) № 52432 від 23.05.2024, стягувач звернулась до органу примусового виконання рішень лише в 2024 році, чим фактично створила передумови для нарахування аліментів за два роки та виникнення заборгованості в зазначеному розмірі. Стягнення 64 873,77 грн. пені з відповідача на даному етапі його життя є непосильною сумою, оскільки від першого шлюбу є необхідність утримання сина ОСОБА_5 , ОСОБА_2 звільнено з військової служби, внаслідок отриманих бойових травм необхідне дороговартісне лікування, а також матір потребує стороннього догляду, підтвердження чого було надано разом заявою про часткове визнання позову, однак суд проігнорував докази надані стороною відповідача в цій частині та прийняв рішення про повне стягнення пені. 
У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року в частині відмови стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дружини та прийняти нове рішення за яким: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 1 березня 2022 року по 30 червня 2024 року в розмірі 235 856,10 гривень, на утримання ОСОБА_1 до досягнення ОСОБА_3 трирічного віку. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у рішенні суду першої інстанції було порушено принцип обґрунтованості рішення, суд не врахував, вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача неустойки (пені) по заборгованості по сплаті аліментів на утримання дружини в розмірі 235856.10 за період з 01 березня 2022 року по 30 червня 2024 року. Не враховано та не досліджено належним чином докази та позовні вимоги по даній справі. Судом не враховано той факт, що ОСОБА_2 шляхом обману, зловживаючи довірою ОСОБА_1 , просив останню перераховувати грошові кошти йому та іншим особам, підприємствам та організаціям (оплата митних послуг) які надавали послуги ОСОБА_2 . 

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року залишити без задоволення, оскільки до заборгованості по аліментам на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку можуть бути застосовані інші санкції майнового характеру, передбачені цивільним законодавством, які позивач не просила застосувати, а тому в задоволенні її позовних вимог щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, слід відмовити. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 11.11.2025 та проведеному в режимі відеоконференції з`явилися: представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 та представник ОСОБА_2 – ОСОБА_7 .

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржники посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає разом з позивачкою ОСОБА_1 .
Також встановлено, що в провадженні Першого Відділу ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління МЮ (місто Київ) є виконавче провадження № 73768811, яке було відкрито на підставі заяви стягувача та виконавчого листа Овідіопольського райсуду Одеської області №509/6970/21 виданого 20.12.2023 Овідіопольським районним судом Одеської області згідно якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню аліменти на утримання дитини в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача до повноліття дитини (т.1 а.с.27). Рішення суду першої інстанції є чиним.
Заборгованість на червень 2024 року у відповідача (боржника в рамках виконавчого провадження) по сплаті аліментів складає 153593.80 грн., яка була відповідно до ст.195 СК України встановлена державним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження та відповідачем не оскаржується.
Позивачка надала свій розрахунок заборгованості на час подання позову, в період з 01 липня 2023 року по 31 березня 2024 року, який складає 64873.77 грн., з урахуванням вимог ст.196 ч.1 СК України, але не більш 100 відсотків заборгованості.
Крім того, також в провадженні Першого Відділу ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління МЮ (місто Київ) є виконавче провадження № 74617105, яке було відкрито на підставі заяви стягувача та виконавчого листа Овідіопольського райсуду Одеської області №509/6970/21 виданого 15.03.2022 Овідіопольським райсудом Одеської області згідно якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню аліменти на її утримання в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача до набуття малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку (т.1 а.с. 28). Рішення суду першої інстанції є чиним.
Заборгованість станом на 01 квітня 2024 року у відповідача (боржника в рамках виконавчого провадження) по сплаті аліментів складає 230569.26 грн., яка була відповідно до ст.195 СК України встановлена державним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження та відповідачем не оскаржується.
Позивачка надала свій розрахунок заборгованості на час подання позову, в період з 01 березня 2022 року по 30 червня 2024 року, який складає 235856.10 грн., з урахуванням вимог ст.196 ч.1 СК України, але не більш 100 відсотків заборгованості.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може повністю погодитися з вищевказаними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст.196 ч.1 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ч. 2 ст. 196 СК України).
При вирішенні питання про стягнення пені відповідно до ст. 196 СК законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.
Водночас тлумачення ч. 2 ст. 196 СК вказує на те, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.
При цьому саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів. 

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Встановлено, що заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_2 подав до суду заяву про зменшення розміру неустойки, посилаючись на складне матеріальне становище, наявність обов`язку утримання іншої дитини, звільнення з військової служби у зв`язку із отриманням поранень, необхідністю лікування та догляду за матір`ю, а також на штучний характер утворення заборгованості. В підтвердження зазначеного відповідачем було надано до суду значний обсяг письмових доказів, якими він підтверджував наведені ним доводи щодо свого майнового та сімейного стану (том ІІ: а.с. 2-52).
Вищевказані підстави для зменшення розміру стягнення неустойки також наведені ОСОБА_2 в якості доводів апеляційної скарги. 
Колегія суддів частково погоджується із доводам скарги ОСОБА_2 щодо необхідності зменшення розміру неустойки (пені).
Так, як встановлено судом, неустойка (пеня) у розмірі 64 873,77 грн нарахована за тривалий період прострочення сплати аліментів на утримання малолітнього сина у виконавчому провадженні № 73768811.
Водночас апеляційний суд бере до уваги обставини, на які посилається ОСОБА_2 , а саме: наявність обов`язку утримання іншої неповнолітньої дитини, факт проходження військової служби та звільнення з неї у зв`язку з отриманням бойових травм і необхідність проходження тривалого лікування. 
Сукупність наведених обставин свідчить про істотне погіршення матеріального стану ОСОБА_2 та об`єктивні труднощі у виконанні грошових зобов`язань у спірний період.
Суд також враховує, що рішення про стягнення аліментів набрало законної сили у 2022 році, тоді як нарахування пені охоплює значний часовий проміжок, що зумовило істотне зростання її розміру. 
За таких умов стягнення неустойки у повному обсязі не відповідало б засадам справедливості, розумності та співмірності цивільно-правової відповідальності.
З урахуванням правової природи неустойки як заходу відповідальності, який має стимулюючий, а не каральний характер, а також з метою дотримання балансу між інтересами сторін і забезпечення належного рівня утримання дитини, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки (пені) до 30 000 грн, що є співмірним наслідкам порушення зобов`язання. 
Доводи скарги ОСОБА_2 про порушення судом норм процесуального права не є істотними, не вплинули на правильність вирішення справи по суті та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки зі сплати аліментів на дитину, шляхом зменшення розміру до 30000,00 гривень за період з 01.07.2023 по 31.03.2024.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Встановлено, що окрім стягнення на сина, ОСОБА_1 також просила стягнути на її користь з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів по ВП №74617105 за період з 01.02.2022 по 30.06.2024 в розмірі 235656,10 грн. на утримання ОСОБА_1 до досягнення ОСОБА_3 трирічного віку. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині. 
Встановлено, що в провадженні Першого Відділу ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління МЮ (місто Київ) є виконавче провадження № 74617105, яке було відкрито на підставі заяви стягувача та виконавчого листа Овідіопольського райсуду Одеської області №509/6970/21 виданого 15.03.2022 Овідіопольським райсудом Одеської області згідно якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню аліменти на її утримання в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача до набуття малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку (т.1 а.с. 28). Рішення суду першої інстанції є чиним.
Заборгованість станом на 01 квітня 2024 року у відповідача (боржника в рамках виконавчого провадження) по сплаті аліментів складає 230569.26 грн., яка була відповідно до ст.195 СК України встановлена державним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження та відповідачем не оскаржується.
Позивачка надала свій розрахунок заборгованості на час подання позову, в період з 01 березня 2022 року по 30 червня 2024 року, який складає 235856.10 грн., з урахуванням вимог ст.196 ч.1 СК України, але не більш 100 відсотків заборгованості.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, Глава 9 СК України «Права та обов`язки подружжя по утриманню» не містить посилань на те, що визначення заборгованості по аліментам на одного із подружжя здійснюється відповідно до статей 194-197 СК України, а тому положення статті 196 цього Кодексу на спірні правовідносини не поширюються.
Положення статті 196 СК України передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки лише при виникненні заборгованості за аліментами, які сплачуються на дітей, і не розповсюджуються на правовідносини щодо сплати аліментів на утримання батьків чи утримання одного з подружжя.
Враховуючи, що положення статті 196 СК України передбачають настання відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки лише у разі виникнення заборгованості по сплаті аліментів на дітей і не розповсюджуються на правовідносини щодо сплати аліментів на утримання одного з подружжя, то колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
При цьому, відповідно до положень частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Згідно статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Тобто, особа, яка вважає свої права порушеними, за умови доведення такого порушення, має можливість захистити свої відповідні права у спосіб, який передбачений чинним законодавством, зокрема, ЦК України, що свідчить про відсутність підстав для застосування у даній справі аналогії закону.
Оскільки сімейне законодавство не містить положень, які поширюють дію статті 196 СК України на правовідносини, визначені главою 9 СК України, а вимог про застосування інших санкцій майнового характеру, передбачених цивільним законодавством, позивачкою не заявлено, тому районний суд дійшов до обґрунтованого висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарг ОСОБА_1 про те, що судом не враховано вимоги про стягнення неустойки (пені) по заборгованості зі сплати аліментів, є необґрунтованими, оскільки такі вимоги були предметом дослідження суду першої інстанції та обґрунтовано залишені без задоволення. 
Твердження скаржниці про те, що судом не досліджено належним чином докази у справі, є оціночними та загальними, оскільки в апеляційній скарзі не зазначено, які саме докази судом не були досліджені, яким чином це вплинуло на правильність вирішення справи та які норми процесуального права при цьому були порушені.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами докази у їх сукупності та надав їм належну оцінку відповідно до статті 89 ЦПК України.
Доводи ОСОБА_1 на нібито вчинення відповідачем обману та зловживання довірою є не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами та не встановлені жодним судовим рішенням, що набрало законної сили. Крім того, наведені твердження не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з предметом даного спору та не можуть бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить. 
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки зі сплати аліментів на дитину, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2025 року в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки зі сплати аліментів на дитину змінити шляхом зменшення розміру до 30000,00 гривень за період з 01.07.2023 по 31.03.2024.
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14.01.2025

Головуючий 

Судді: