Справа № 128/4326/25
Провадження 2/127/8414/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Борисюк І.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.10.2023 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 120204. 22.02.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 22022024, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідачки за договором № 120204 від 18.10.2023 в сумі 10 015, 41 гривень. Всупереч умовам вказаного кредитного договору відповідачка не виконала своїх зобов`язань, заборгованість не погасила. З моменту отримання права вимоги до відповідачки позивачем нарахування жодних штрафних санкцій не здійснювалось. 
Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за кредитним договором № 120204 від 18.10.2023 в сумі 10 015, 41 гривень, з яких: 9 412, 00 гривень – сума заборгованості за основною сумою боргу; 2, 41 гривень – сума заборгованості за відсотками; 601, 00 гривень – сума заборгованості по комісії. Також, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31.10.2025 матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2025 цивільну справу прийнято до свого провадження, вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом; витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» докази по справі.
З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 20.11.2025 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлене неодноразово відповідачці за адресою її місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулося до суду із відмітками «за закінченнм терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 53-56) Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи.
Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачка була належним чином повідомленою про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 20.11.2025 вважається врученою відповідачці 07.01.2026.
У строк, визначений судом ухвалою від 20.11.2025, від відповідачки відзив на позов не надійшов. 
05.12.2025 на виконання вимог ухвали суду від 20.11.2025 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли витребувані судом докази.
Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог судового рішення, від учасників справи на адресу суду не надходили.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
18.10.2023 відповідачка ознайомилась із паспортом споживчого кредиту ТОВ «ФК «Кредіплюс». (а.с. 10зв.-12)
Того ж дня, 18.10.2023 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 120204, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 9 412, 00 гривень строком на 183 дні - з 18.10.2023 до 18.04.2024, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредитодавця кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту і проценти за користування кредитом на умовах та в строки, що визначені договором. (а.с. 7-9зв.)
У додатку № 1 до вищевказаного договору сторони узгодили графік платежів. (а.с. 10)
Приймаючи пропозицію кредитодавця про укладання вищевказаного кредитного договору відповідачка погодилась, зокрема, із усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтвердила, зокрема, що вона: до моменту підписання цієї індивідуальної частини/акцепту ознайомилась з Публічною частиною, Правилами, паспортом споживчого кредиту графіком платежів за першим траншем, усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись їх умов; не перебуває під впливом алкогольних, наркотичних, психотропних, токсичних речовин, здатний усвідомлювати значення своїх дій та управляти своїми вчинками; відповідає вимогам заявника, що встановлені Правилами. не є військовослужбовцем, якому відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» проценти за користування кредитом не нараховуються (п. 5.3 договору).
Позивач вважає, що відповідачкою порушено умови договору про споживчий кредит № 120204, укладеного 18.10.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Кредіплюс», правонаступником якого, як стверджує позивач, він є на підставі договору факторингу № 22022024 від 22.02.2024, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Таким чином, виходячи з підстав звернення до суду, позивач повинен довести виникнення у нього права вимоги грошової вимоги до відповідачки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
На підтвердження виникнення вищевказаного права, позивачем було надано суду копію договору факторингу № 22022024 від 22.02.2024. 
Так, 22.02.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 22022024, у відповідності до якого перехід від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в день підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно додатку № 2, після чого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі Реєстру Боржників – підтверджує факт переходу від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. (а.с. 16-20зв.)
22.02.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 21) 
У відповідності до п. 1.1 вказаного договору факторингу перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. 
На виконання умов вищевказаного договору ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 23.02.2024 в повному обсязі було сплачено ціну продажу, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 20890. (а.с. 23)
Водночас, позивачем не надано суду Реєстр Боржників або ж належний витяг з нього, з якого б вбачалась передача (відступлення) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належного ТОВ «ФК «Кредіплюс» права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 120204 від 18.10.2023.
Як вбачається із витягу з Реєстру Боржників наданого позивачем в обґрунтування позовних вимог, даний реєстр є додатком № 1 до договору факторингу № 08012024 від 08.01.2024, укладеного між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Селфі». (а.с. 22) Відповідно, даний витяг із Реєстру Боржників не стосується договору факторингу № 22022024 від 22.02.2024, наданого позивачем в обґрунтування позовних вимог. Крім того, ТОВ «Селфі» не є кредитором відповідачки за договором, заборгованість за яким є предметом спору у даній справі.
Отже, наданий позивачем в обґрунтування позовних вимог витяг з Реєстру Боржників, є неналежним доказом у даній справі, адже не стосуються предмета доказування.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанови Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 дійшов висновку про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Отже, без надання позивачем суду доказів підписання сторонами, у даному випадку, Реєстру Боржників, який формується згідно додатку № 1 до договору факторингу № 22022024 від 22.02.2024, на підтвердження набуття позивачем відступленого права грошової вимоги, відсутні підстави вважати права фактора (позивача) набутими.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. 
Судом прийнято до уваги, що принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. 
Також, судом в ухвалі від 20.11.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Викладені позивачем обставини у позові не недоведені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Крім того, саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). 
Підставою для звернення до суду, з урахуванням положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач не надав належних і достовірних доказів свого правонаступництва як кредитора по договору № 120204 від 18.10.2023, відповідно не довід наявність свого порушеного права, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає необхідності надавати оцінку правовідносинам, що виникли на підставі договору про споживчий кредит № 120204 від 18.10.2023.
Отже суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.
Суд прийшов до висновку, що в даному випадку, за встановлених судом обставин, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за договором про споживчий кредит № 120204 від 18.10.2023 в сумі 10 015, 41 гривень, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 05.09.2025. (а.с. 2)
До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідачка не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).
Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.
Таким чином, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.
Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, Законом України «Про споживче кредитування», ч. 1 ст. 1, п. 3 і п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 12, 15, 16, 204, 207, 509, 510, 512-519, 525, 526, 527, 610, 628, 629, 1046, 1049, 1077-1082 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, –

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 120204 від 18.10.2023 в сумі 10 015, 41 гривень – відмовити.
Судові витрати залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 :  ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»: ЄДРПОУ 35625014; місцезнаходження: м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30.

Рішення суду складено 30.01.2026.

Суддя