ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 520/3714/25
адміністративне провадження № К/990/30714/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області 
на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року (суддя Тітов О.М.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року (судді: Присяжнюк О.В., Спаскін О.А., Любчич Л.В.)
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Харківській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , Позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі також - Відповідач, ГУДПС) про визнання протиправними та скасування: 
податкових повідомлень-рішень (ППР) від 10 жовтня 2024 року, а саме: №0574762410 (Форма Р), №0574722410 (Форма Р), №0574812410 (Форма ПС), №0574742410 (Форма Р), №00574732410 (Форма Р) та №00574832410 (Форма ПС)
вимоги про сплату боргу від 7 жовтня 2024 року №00566102410;
рішення про нарахування санкцій (щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) від 7 жовтня 2024 року №00566222410.
Представник Позивача подала заяву про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення вчинення виконавчих дій (стягнення) щодо ОСОБА_1 за виконавчим провадженням ВП№НОМЕР_1 від 20 січня 2025 року до завершення розгляду судом справи та набрання рішенням суду законної сили.
Необхідність вжиття ініційованих заходів забезпечення позову обґрунтована була тим, що на дату звернення до суду відкрите виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, стягувачем у межах якого є ГУДПС. У межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а також на грошові кошти Позивача. Зазначене майно, на переконання Позивача, може бути вилучене (стягнуте) протягом строку судового розгляду даної адміністративної справи, а у разі примусового вилучення рухомого майна його повернення у випадку задоволення позову може бути істотно утрудненим або навіть неможливим.
Таким чином, як вважала представник Позивача, у разі невжиття судом заходів забезпечення позову існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та законним інтересам Позивача до ухвалення рішення у справі по суті. Відновлення порушених прав у такому випадку вимагатиме значних зусиль, фінансових витрат та часу, що суперечить завданню адміністративного судочинства щодо ефективного судового захисту.
Водночас, як наголошено було в заяві, вжиття заходів забезпечення позову не призводить до фактичного вирішення спору по суті та не порушує баланс інтересів сторін, а має виключно тимчасовий характер і спрямоване на збереження існуючого становища сторін до ухвалення остаточного судового рішення у справі.
1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою від 15 квітня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову: зупинив стягнення у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 від 20 січня 2025 року.
Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції вказав, що::
захід забезпечення у цій справі є доцільним та передбаченим нормами кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України);
існує реальний ризик, що у разі задоволення позову та скасування вимоги податкового органу, поновлення прав Позивача буде істотно ускладнене через фактичне виконання оскаржуваного рішення до завершення суду;
оскільки державна виконавча служба вже наклала арешт на кошти та майно боржника, зупинення стягнення є необхідним для збереження існуючого стану до вирішення спору по суті;
на даний час відділ державної виконавчої служби здійснює заходи виконавчого провадження за спірним виконавчим документом;
у разі невжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, матиме місце виконання оскаржуваної вимоги від 7 жовтня 2024 року №00566102410, яка може бути визнана протиправною та скасованою. 
Постановою від 17 червня 2025 року Другий апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу ГУДПС без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду - без змін.
Висновки суду апеляційної інстанції обґрунтовані таким: 
суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дотримався норм матеріального і процесуального права.
вжиті заходи є тимчасовими, співмірними із заявленими вимогами та спрямованими виключно на охорону інтересів Позивача від незворотних наслідків до моменту винесення фінального рішення у справі;
забезпечення позову в такий спосіб не свідчить про вирішення спору по суті, а лише гарантує можливість реального виконання майбутнього судового рішення.

2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
У касаційній скарзі Відповідач стверджує про ухвалення рішень судами попередніх інстанцій без врахування фактичних обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 150 та 151 КАС України та за порушення норм процесуального права, а саме статей 72, 73, 75, 76, 90, 242, 244, 322, 328, 353 КАС України, що призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідач звертає увагу на те, що спосіб забезпечення позову повинен бути безпосередньо пов`язаним з предметом спору. У цій справі предметом оскарження є податкові повідомлення-рішення та вимога від жовтня 2024 року. Водночас, як наголошує Відповідач, виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито на підставі вимоги від 13 грудня 2024 року № ф-14408-2040, яка не оскаржується в даному провадженні.
Також, на переконання Відповідача, Позивач не надав належних доказів того, що невжиття заходів призведе до незворотних наслідків.
Також Відповідач вважає, що судами попередніх інстанцій у ці справі порушено принцип співмірності та збалансованості інтересів.
Крім того, за позицією Відповідача, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про застосування заходів забезпечення позову, не навели належної та достатньої мотивації, як того вимагають положення КАС України та усталена практика Верховного Суду.
Зокрема, судами не встановлено та не обґрунтовано:
-у чому саме полягає очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам Позивача до ухвалення рішення у справі;
- чому відновлення таких прав у майбутньому буде істотно ускладненим або неможливим без застосування заходів забезпечення.
Крім того, вимога від 13 грудня року 2024 № Ф-14408-2040 була направлена платнику у встановленому порядку. Факт повернення поштового відправлення з відміткою за закінченням терміну зберігання відповідно до приписів законодавства свідчить про те, що така вимога вважається надісланою (врученою) платнику у день, зазначений поштовою службою. За таких обставин зазначена вимога є врученою та узгодженою, що надає податковому органу законні підстави для її пред`явлення до примусового виконання.
З урахуванням цього, Відповідач просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, прийнявши нову постанову, якою заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також аргументи у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
В аспекті наведених у касаційній скарзі доводів Суд звертає увагу на таке.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів у конкретній справі з урахуванням, зокрема, розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року у справі №705/4587/17, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23 сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
За сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 27 квітня 2023 року у справі №140/8127/22, від 16 квітня 2024 року у справі №120/15171/23, від 4 грудня 2024 року у справі №500/3027/24, від 4 лютого 2025 року у справі № 280/8758/24, 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, 15 січня 2025 року у справі № 520/20854/24, для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи й поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.
В постанові від 13 березня 2025 року у справі № 160/23707/24 Верховним Судом зазначено, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позов та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
В постанові від 19 жовтня 2023 року у справі №440/9568/22 Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
При вирішенні питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій установили, що постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20 січня 2025 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання вимоги Головного управління ДПС у Харківській області.
Крім того, постановами державного виконавця цього ж органу від 03 лютого 2025 року у межах зазначеного виконавчого провадження накладено арешт на грошові кошти боржника, а також на належне йому майно.
Дійсно, як обґрунтовано звертає увагу Відповідач, вказані акти органу державної виконавчої служби ухвалені на підставі вимоги про сплату боргу від 13 грудня 2024 року № Ф-14408-2040.
Водночас зміст наданих Позивачем доказів, які Відповідачем не спростовані, свідчить про те, що сума недоїмки, визначена у вимозі від 13 грудня 2024 року № Ф-14408-2040, сформована за рахунок сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, правомірність нарахування яких становить предмет спору у цій адміністративній справі.
Зокрема, відповідна заборгованість обумовлена вимогою від 7 жовтня 2024 року № 00566102410 та рішенням про нарахування штрафних санкцій і пені (щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) від 7 жовтня 2024 року № 00566222410, правомірність яких перевірялась у судовому порядку у рамках цієї адміністративної справи. 
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що на момент звернення до суду та розгляду заяви про забезпечення позову орган державної виконавчої служби фактично здійснював заходи примусового виконання за актами, правомірність яких є спірною та перевірялося судами у межах цієї справи, що, у свою чергу, створювало ризик заподіяння шкоди правам та інтересам Позивача до ухвалення остаточного рішення по суті спору.
Згідно з частиною четвертою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Приписами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.
Надаючи оцінку доводам Позивача та доказам, наданим на їх підтвердження, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, для вжиття заходів забезпечення позову. Обраний спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини та враховуючи відсутність у Законі України «Про виконавче провадження» механізму зупинення виконання вказаної вимоги до ухвалення судового рішення по суті, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості заяви про забезпечення позову та відповідно до пункту 1 частини другої статті 150, частини першої статті 151 КАС України та задоволення її шляхом зупинення стягнення на підставі відповідної вимоги.
У свою чергу, Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2022 року у справі № 240/37865/21, від 25 листопада 2022 року у справі № 240/24146/21, від 14 грудня 2023 року у справі № 240/26583/23, від 16 липня 2024 року у справі № 240/40188/21, від 07 грудня 2022 року у справі № 440/4901/21 погодився з висновками судів про наявність підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки вимога про сплату боргу є виконавчим документом, на підставі якого здійснюється стягнення у безспірному порядку.
Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.
З огляду на викладене за наслідками оцінки наведених Позивачем доводів та доказів, наданих на їх підтвердження, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки метою вжиття заходів забезпечення позову у цій справі є уникнення порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, а також забезпечення можливості реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову. 
Невжиття заходів забезпечення позову в цьому випадку з наведених підстав може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав та інтересів Позивача, для захисту яких він звернувся до суду.
Невжиття заходів забезпечення позову в цьому випадку з наведених підстав може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав та інтересів Позивача, для захисту яких він звернувся до суду.
Виходячи із обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, державним виконавцем уже прийняті постанови про накладення арешту на кошти та майно Позивача. Це створює реальну загрозу того, що майно може бути реалізоване, а кошти списані з рахунків ще до того, як суд перевірить на відповідність оскаржуваних у справі актів вимогам частини другої статті 2 КАС України.
Суди обох інстанцій дійшли висновку, що якщо стягнення відбудеться, то пізніше, у разі задоволення позову, поновлення порушених прав Позивача буде значно ускладненим або навіть неможливим. 
Зупинення стягнення є необхідним для збереження існуючого становища до вирішення справи по суті.
Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано вважали, що обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та вжиття таких заходів спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Колегія суддів зазначає, що в цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення ефективності виконання судового рішення.
Висновок Верховного Суду щодо відсутності передбачених законом підстав для забезпечення позову, на який посилається Відповідач у касаційній скарзі, стосується правовідносин, відмінних від тих, що є предметом розгляду у цій справі, та ґрунтується на іншому правовому регулюванні спірних правовідносин. Варто зауважити, що у кожних конкретних правовідносинах при застосуванні судом одних і тих самих норм права, залежно від встановлених фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або їх відсутності, висновки судів можуть бути відмінними, що саме по собі не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, а зумовлено різницею у фактичних обставинах та доказовій базі.
Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції зазначає, що аргументи касаційної скарги про неправильність зробленого судами попередніх інстанцій висновку є безпідставними.
Касаційна скарга не містить інших доводів чи відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а підстави для їх скасування чи зміни відсутні.
Варто зазначити й те, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №00574832410 від 10 жовтня 2024 року, яким до ОСОБА_1 застосовані фінансові санкції за незабезпечення зберігання документів протягом встановленого строку у розмірі 1 020,00 грн та прийнято в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року залишено без змін.
Отже, рішенням, що набрало законної сили, підтверджено невідповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України рішень, на підставі яких сформовано вимогу, відкрито виконавче провадження та накладено арешти на майно та грошові кошти Позивача.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 345, 350, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення. 
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська
Судді: О.О. Шишов 
М.М. Яковенко