Окрема думка
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
 
справа № 766/21604/24 (провадження № 61-11557 ск 25)
07 листопада 2025року
м. Київ
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11 червня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця, заступника начальника Олешківського відділу державної виконавчої служби у Херсонському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Алібалаєвої Яни Накімівни, ухвалою від 07 листопада 2025 року залишив касаційну скаргу без руху.
 
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
 
1.     Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
2.     Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129) (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
 
3.     Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11?рп/2007).
 
4.     Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, а реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.
 
5.     Поряд з цим, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. 
 
6.     ЄСПЛ також зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).
 
7.     Тобто процесуальне законодавство повинне містити імперативні норми про те, в яких випадках учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційне та касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції.
 
8.     Згідно з пунктом 27 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.
 
9.     Пунктами 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
10. Водночас, з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга на дії (бездіяльність)  державного виконавця, заступника начальника Олешківського відділу державної виконавчої служби у Херсонському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Алібалаєвої Я. Н. стосується виконання рішення суду щодо стягнення аліментів.
 
11. Пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України встановлено, що малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
12. Згідно пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково
 
13. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
14. Висновок про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена за наслідками розгляду скарги на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця в суді касаційної інстанції у малозначних справах, щодо стягнення аліментів та їх індексації не може бути оскаржена в касаційному порядку, є усталеним та відображений в численних судових рішеннях Верховного Суду, зокрема: від 01 листопада 2023 року у справі 766/17949/21, від 27 червня 2024 року у справі № 515/662/23, від 04 жовтня 2023 року у справі № 569/24427/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 182/2842/22, від 06 листопада 2023 року у справі № 2-6997/11 та інших.
 
15. Водночас Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 травня 2025 року у справі № 176/1715/23 (провадження № 61-13883сво24) дійшов висновку, якщо предметом виконання є судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України при касаційному оскарженні судових рішень у справі за скаргами на дії державного виконавця не підлягає застосуванню. Право на касаційне оскарження судових рішень у справі за скаргами на дії державного виконавця відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України існує без залежності від такої ознаки, як малозначність справи і розгляд її в порядку спрощеного позовного провадження. Посилання на випадки, передбачені підпунктами а-г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не мають значення в цих ситуаціях, оскільки не потребують використання цих зазначених у ЦПК України спеціальних підстав для оскарження. Таке касаційне оскарження допускається на загальних підставах, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
 
16. Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
17. Частиною четвертою статті 404 ЦПК України передбачено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 403 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу.
 
18. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
19. У рішенні від 09 березня 2011 року у справі «Буланов та Купчик проти України» ЄСПЛ закцентував увагу на тому, що «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.
 
20. Встановлення розумних обмежень і ретельне регулювання процедур оскарження допомагають зберегти баланс між ефективністю судової системи і доступом до правосуддя. 
 
21. Обмеження права на касаційне оскарження певних процесуальних рішень дозволяє концентруватися на суттєвих питаннях права та правосуддя, зменшуючи кількість скарг, які не стосуються таких питань.
 
22. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», § 47).
 
23. Декларуючи статус Верховного Суду як «суду права» та встановлюючи в ЦПК України обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень, зокрема судових рішень у малозначних справах за чітко визначеним переліком, відображеним у частині третій статті 389 ЦПК України, законодавець виходив з того, що лише окреслені ним у частині першої статті 389 ЦПК України судові рішення можуть бути проінспектовані касаційним судом за касаційною скаргою учасника справи, а також особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
24. Передбачене у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України право на оскарження у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані, зокрема у пункті 27 частини першої статті 353 ЦПК України, а саме ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, підпадає під обмеження права на касаційне оскарження, встановлене пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відповідно до якого не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. 
 
25. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя.
 
26. Наявність різних підходів до тлумачення норм права у подібних правовідносинах призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати можливі розбіжності в судовій практиці (рішення ЄСПЛ від 29 березня 2011 року у справі «Brezovec v. Croatia» № 13488/07).
 
27. Подання та розгляд скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення віднесене до питань судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах, визначеного Розділом VII (СУДОВИЙ КОНТРОЛЬ ЗА ВИКОНАННЯМ СУДОВИХ РІШЕНЬ) ЦПК України.
 
28. Подання такої скарги не утворює нової судової справи, зокрема, стаття 19 ЦПК України не визначає такої категорії справ, як справи, що виникають зі скарг на дії держаного чи приватного виконавця. Розгляд скарги здійснюється в рамках судового контролю у конкретній судовій справі, у якій ухвалене судове рішення, щодо якого саме і здійснюється судовий контроль.
 
29. Разом з тим ОП КЦС допустила хибну логіку у тлумаченні норм процесуального права, оскільки пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, частина перша статті 17 та пункт 5 частини першої статті 43 ЦПК України встановлюють загальний підхід щодо права на касаційне оскарження судового рішення - у визначених законом випадках, на виконання якого частина перша статті 389 ЦПК України встановлює саме такі випадки, в той час як приписи частини третьої статті 389 ЦПК є спеціальними нормами, які прямо скасовують застосування частини першої статті 389 ЦПК України.
 
30. Враховуючи вищевикладене, оскільки не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, зокрема, визначені пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України, яка встановлює, що малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства), то у цій справі за необхідне було відмовити у відкритті касаційного провадження, або ж альтернативно передати справу № 766/21604/24 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновків, викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 травня 2025 року у справі № 176/1715/23 (провадження № 61?13883 сво 24).
 
Суддя                                                                                            В. В. Пророк

Повний текст окремої думки складений 09 грудня 2025 року.