ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 607/3998/22
провадження № 61-15707св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунальне підприємство «Міське бюро технічної інвентаризації»,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2024 року у складі судді Дзюбича В. Л. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Гірського Б. О., Хоми М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
23 березня 2022 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунального підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації», третя особа - ОСОБА_4 , про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації 
і запису в реєстровій книзі.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 була включена в ордер серії 
НОМЕР_1, виданий 14 липня 1986 року на зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , як дочка ОСОБА_6 .
 
З 01 вересня 1992 року до 25 червня 1993 року позивач тимчасово вибула 
із вказаної квартири у зв`язку з навчанням у Львівському СПТУ № 48. Після закінчення навчання повернулася до м. Тернополя та проживала у квартирі 
АДРЕСА_1 і зареєструвалася в ній 06 вересня 1993 року.
 
Позивач зазначала, що на підставі розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року № 7179 вказану квартиру було приватизовано і 26 травня 1994 року видано свідоцтво про право власності, в якому вказано, що ця квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .
 
Позивач уважала, що КП «Міське бюро технічної інвентаризації» безпідставно прийняло розпорядження від 20 травня 1994 року № 7179, а 26 травня 1994 року видало її батьку ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на вказану квартиру і вчинило в реєстровій книзі запис № 7702 про право власності ОСОБА_6 на неї, оскільки на момент приватизації житла вона проживала 
і була зареєстрована у спірній квартирі, тому мала право на приватизацію.
 
Про те, що квартира приватизована лише на ім`я батька, позивач дізналася після його смерті, коли почала збирати документи для оформлення спадщини, 
і в 2015 році звернулася з позовом до Тернопільського міськрайонного суду.
 
Позивач також вказувала на тривалий судовий розгляд справи 
№ 607/12094/15-ц за її позовом про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації і запису в реєстровій книзі, у задоволенні якого їй відмовлено у зв`язку з неналежним відповідачем.
 
З огляду на це ОСОБА_1 вважала, що строк позовної давності пропущено 
з поважних причин.
 
ОСОБА_1 просила визнати приватизацію квартири АДРЕСА_1 недійсною, скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 26 травня 1994 року, видане на ім`я ОСОБА_6 , а також розпорядження Міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року № 7179, в реєстровій книзі запис № 7702 про право власності на спірну квартиру.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
22 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки позовні вимоги є обґрунтованими, однак позивач звернулася до суду із цим позовом з пропуском строку позовної давності та не довела поважності причин його пропуску, а відповідач 
в установленому законом порядку звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат 
Островська О. Н., залишено без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
22 травня 2024 року залишено без змін.
 
Поновлено дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2024 року.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги
 
25 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 
2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 
2024 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована необхідністю відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зробленої у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, де належними і допустимим доказами було доведено, що 
і прокурор, і позивачі знали і могли знати про порушення прав на землю, 
а з позовом звернулися через 8 років. Проте у цій справі неможливо застосувати цю правову позицію, оскільки ОСОБА_1 знала, що приватизація квартири має проводитися за наявності і її письмової заяви (згоди) і, знаючи, що такої заяви (згоди) вона не надавала, не могла навіть припустити, що батько міг приватизувати квартиру без неї. Тобто вона не могла дізнатися ще у 1994 році про порушення свого права. Про порушення свого права вона дізналася лише 
в 2015 році з відповіді на офіційний запит нотаріуса. У серпні 2015 року 
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації і запису в реєстровій книзі (справа № 607/12094/15-ц). І лише через п`ять років Верховний Суд ухвалив постанову від 03 червня 2020 року про відмову 
в задоволенні позову з підстав того, що суд допустив до участі у справі неналежних відповідачів. Висновок судів про те, що ОСОБА_1 , прописуючись у спірній квартирі 07 жовтня 2009 року і 05 травня 2011 року, не могла не знати про те, що її власником є ОСОБА_6 не відповідає матеріалам справи та суперечить законодавству, яке визначало станом на 
07 жовтня 2009 року і 05 травня 2011 року порядок реєстрації місця проживання. Станом на вказані дати не існувало інституту прописки, оскільки прописка рішенням Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року 
№ 15-рп/2001 визнана неконституційною.

Інші аргументи учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження усправі та витребувано її матеріали з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
 
10 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
14 липня 1986 року виконавчий комітет Тернопільської міської ради народних депутатів видав ОСОБА_6 в складі сім`ї ОСОБА_7 (дружина) 
і ОСОБА_1 (дочка) ордер № 922 серії МК на право зайняття двокімнатної квартири 
АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_9 у період з 01 вересня 1992 року до 25 червня 1993 року навчалася в Львівському СПТУ № 48.
 
26 травня 1994 року Тернопільське МБТІ на підставі розпорядження від 
20 травня 1994 року № 7179 видало свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким спірна квартира належить на праві приватної власності 
ОСОБА_6 
 
26 травня 1994 року МБТІ в реєстровій книзі вчинило запис № 7702 про право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 .
 
15 січня 1994 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_10 і змінила прізвище на ОСОБА_11 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
 
З довідки виданої 24 червня 2015 року ПП «Наш дім» відомо, що ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 в період з 06 вересня 1993 року до 24 березня 1995 року, з 07 жовтня 2009 року до 
02 квітня 2011 року та з 05 травня 2011 року дотепер.
 
12 серпня 2015 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив у справі № 607/12094/15-ц рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільського МБТІ про визнання приватизації квартири недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження Тернопільського МБТІ і скасування запису в реєстровій книзі задовольнив; визнав приватизацію квартири АДРЕСА_1 недійсною, скасував свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 
26 травня 1994 року, видане на ім`я ОСОБА_6 , скасував розпорядження Тернопільського МБТІ від 20 травня 1994 року № 7179 та скасував в реєстровій книзі запис № 7702 про право власності на спірну квартиру. Зазначене рішення суду залишене без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року.
 
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 607/12094/15-ц рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
12 серпня 2015 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», яке фактично брало участь у справі, не є належним відповідачем у справі, а КП «Міське бюро технічної інвентаризації» та 
ОСОБА_2 як належні відповідачі за заявленими позовними вимогами не були залучені до участі у справі.
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , КП «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсними документів, виданих органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» про передачу в порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , а саме розпорядження КП «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації» від 
16 вересня 2015 року № 46586 та свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 16 вересня 2015 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Фіголь Н. Б., застосування процедури реституції до сторін спірного договору купівлі-продажу зазначеної квартири та зобов`язання власниці квартири ОСОБА_4 звільнити спірну квартиру (справа № 607/17893/20).
 
09 вересня 2021 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області позов у справі № 607/17893/20 задовольнив частково, визнав недійсними документи, видані органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про передачу 
в порядку приватизації спірної квартири ОСОБА_1 , а саме розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 16 вересня 
2015 року № 46586 та свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 
16 вересня 2015 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
 
У вказаному рішенні суд зробив висновок, що є чинними видані на ім`я ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на спірну квартиру, розпорядження Тернопільського МБТІ від 20 травня 1994 року № 1779 та запис в реєстровій книзі № 7720 про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_6 , оскільки немає судового рішення про їх скасування.
 
Це судове рішення було предметом апеляційного оскарження, за результатами розгляду якого постановою Тернопільського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 607/17893/20 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду залишено без змін.
 
Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокат Магдич О. О. подала до суду заяву про застосування до спірних відносин строку позовної давності, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог 
у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 строку позовної давності, тобто строку звернення до суду за захистом порушеного права.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, 
є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові 
з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє 
в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку 
з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі у редакції, чинній на час здійснення ОСОБА_6 приватизації спірної квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
 
Згідно з пунктом першим статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
 
Згідно зі статтею 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
 
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
 
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця 
з дня одержання заяви громадянина.
 
Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи 
з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
 
Процедура передачі квартири з державної форми власності у приватну регламентується Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» та наказом Держжитлокомунгоспу від 15 вересня 1992 року № 56, яким затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (із змінами, внесеними згідно 
з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року № 72, зареєстрованим 
у Міністерстві юстиції України 23 серпня 1994 року за № 201/411, далі - Положення).
 
Пунктом 5 Положення передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.
 
Установивши, що на момент прийняття рішення про приватизацію спірної квартири ОСОБА_6 , ОСОБА_1 була зареєстрована у цій квартирі, 
а тому мала право на її приватизацію, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про порушення прав ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири.
 
Аргументів щодо незгоди з цим висновком судів першої і апеляційної інстанції 
в касаційній скарзі немає.
 
Установлено, що предметом спору є свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 26 травня 1994 року.
 
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 
01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.
 
За таких обставин до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК Української РСР 1963 року.
 
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
 
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
 
Статтею 76 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
 
Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
 
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
 
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності 
є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, 
§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установив, що ОСОБА_1 , яка мала право на приватизацію спірної квартири, могла 
б довідатися про порушення свого права, беручи до уваги, що з моменту приватизації ОСОБА_6 спірної квартири, тобто з 20 травня 1994 року, і до першого звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про захист своїх прав на приватизацію спірної квартири, а саме 13 липня 2015 року, пройшло більше ніж 21 рік, тоді як строк позовної давності становить три роки, а тому зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що про порушення свого права 
ОСОБА_1 дізналась, лише реалізуючи свої спадкові права після смерті батька ОСОБА_6 , а саме в червні 2015 року, а тому строк позовної давності пропущено з поважних причин, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 , прописуючись у спірній квартирі 07 жовтня 2009 року 
і 05 травня 2011 року, не могла не знати про те, що її власником є ОСОБА_6 , оскільки саме власник надає згоду на прописку (реєстрацію місця проживання) повнолітнього члена сім`ї у належну йому квартиру.
 
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює 
в неї цю можливість знати про посягання на права. Позивачка жодних доказів існування з 1994 року об`єктивних, непереборних труднощів для звернення із позовом за захистом своїх прав щодо визнання приватизації квартири недійсною, скасування свідоцтва про право власності на квартиру та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації не надала.
 
Правильним також є висновок судів про те, що ОСОБА_12 не тільки могла дізнатись про порушення її права на приватизацію спірної квартири, а й повинна була дізнатись про таке порушення і своєчасно, у межах трирічного строку позовної давності, звернутись до суду за захистом порушеного права, однак такий строк пропустила без поважних причин.
 
Та обставина, що прописка рішенням Конституційного Суду України від 
14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 визнана неконституційною, не впливає на обізнаність позивачки про власника спірної квартири.
 
Підстав для відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зробленої у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, колегія суддів не встановила.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2024 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
22 травня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 
16 жовтня 2024 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська