Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №439/1257/25
Провадження № 2/439/44/26

26 січня 2026 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області
у складі:
головуючого-судді: Петейчука Б.М.,
за участі: секретаря
судового засідання: Полінчук С.Е. А.

позивач: ТзОВ «Діджи Фінанс»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТзОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалив таке рішення. 

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» звернувся до Бродівського районного суду Львівської області зі позовними вимогами до відповідача: ОСОБА_1 , в яких просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» заборгованість за договором споживчого кредиту за № 200498076 від 07 квітня 2016 року в розмірі 49 974 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири).

Стислий виклад позиції позивача.
Позивач зазначає, що 07 квітня 2016 року між ОСОБА_1 , як позичальником, та ПАТ «Банк Михайлівський», як позикодавцем, було укладено договір споживчого кредиту за №200498076, відповідно до якого позичальник погодився з усіма його істотними умовами, зокрема й умовами про порядок повернення, строк повернення та оплату за користування грошовими коштами, про що власноруч поставив власноручний підпис.
Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором споживчого кредиту позикодавець виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися грошовими коштами на умовах, передбачених договором та в межах обумовленого предмета договору. Проте позичальник, який зобов`язався повернути кредитні кошти, не надав своєчасно позикодавцю грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобов`язанням.
Внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань утворилася заборгованість у розмірі 49 974 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири), з яких: 10 945 (десять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 37 копійок заборгованості за тілом кредиту, 20 953 (двадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) гривні 03 копійки заборгованості за відсотками, 2 873 (дві тисячі вісімсот сімдесят три) гривні 48 копійок сума збитків з урахуванням 3 % річних та 15 202 (п`ятнадцять тисяч двісті дві) гривні 44 копійки інфляційних втрат.
Позивач акцентує, що право грошової вимоги за договором позики за № 200498076 від 07 квітня 2016 року за договором факторингу перейшло до позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс». Отже, саме позивач є належним стягувачем за вищевказаним кредитним договором.
Відтак, позивач із метою належного та повного виконання зобов`язання просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором споживчого кредиту за номером: 200498076 від 07 квітня 2016 року.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.
11 липня 2025 року – відкрито провадження у справі.
Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів, із моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, подати відзив на позовну заяву.
29 жовтня 2025 року від представника відповідача адвоката Слободи С.Г. надійшло клопотання про витребування доказів у ТзОВ «Діджи Фінанс».
16 грудня 2025 року ухвалою Бродівського районного суду клопотання представника відповідача було задоволено.
18 грудня 2025 року від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали суду про витребування доказів. 
26 січня 2026 року від представника відповідача адвоката Слободи С.Г. надійшло заперечення, у якому він пояснив, що відповідачем визнається наявність кредитної заборгованості, в частині заборгованості по тілу кредиту в сумі - 10 945 (десять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 37 копійок. Однак повністю не погоджується з сумою нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом. Оскільки позивачем пред`явлено вимогу про стягнення 20953,03грн. заборгованості по несплачених відсотках за користування кредитом. Проте графіком платежів до кредитного договору №200498076 від 07.04.2016 року. зазначено, що проценти за користування кредитом становлять 0. Знову ж таки платою за користування кредитними коштами є щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості і яка становить 10995 гривень 36 комісію за термін 24 місяці. Дану комісію представник позивача визнає, а відповідачка готова її погасити. Також просить відмовити в повному обсязі у задоволенні вимог, щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Позивач у судове засідання участь свого представника не забезпечив. Від представника позивача: Романенко М.Е. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. 
Відповідач та її представник Слобода С.Г. у судове засідання не з`явилися. Однак з огляду на надані суду письмові пояснення, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки та її представника. 
За правилами норми частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Доказами у справі встановлено, що 07 квітня 2016 року ОСОБА_1 , як позичальником та ПАТ «Банк Михайлівський» як позикодавцем було укладено договір споживчого кредиту за № 200498076, відповідно до якого позичальник погодився з усіма його істотними умовами, зокрема й умови про порядок повернення, строк повернення та оплату за користування грошовими коштами. Відповідно до договору споживчого кредиту, позикодавцем було надано кредитні кошти в сумі 11 482 гривні 23 копійки, терміном на 24 місяці, та обов`язковою сплатою відсотків за кредитом у розмірі 0, 0001 % річних. Крім того передбачено разову комісію в розмірі 1,5 % від суми кредиту та щомісячну комісію за обслуговування кредитного заборгованості в розмірі 3,99 %, що підтверджується наданою суду на дослідження копією договору позики від 07 квітня 2016 року, з особистим підписом ОСОБА_1 
20 липня 2020 року відповідно до договору факторингу № 7_БМ, ТзОВ «Діджи фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором № 200498076 від 07 квітня 2016 року, що підтверджується відповідними договорами. 
Окрім цього, позивачем надано суду на дослідження розрахунок заборгованості та виписка з особового рахунку за договором споживчого кредиту за номером: 200498076 від 07 квітня 2016 року, відповідно до якого заборгованість за тілом кредиту 10 945 (десять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 37 копійок, 20 953 (двадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) гривні 03 копійки заборгованості за відсотками, а також проведено розрахунок 3 % річних в сумі 2 873 (дві тисячі вісімсот сімдесят три) гривні 48 копійок та 15 202 (п`ятнадцять тисяч двісті дві) гривні 44 копійки інфляційних втрат. 

Мотиви суду.
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.
За нормативними правилами статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.
Виходячи зі змісту статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Разом із цим, нормою статті 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом.
Нормою частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України акцентовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
При цьому, відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Імперативними приписами частини 2 статті 1048 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 Цивільного кодексу України).
Нормативними положеннями статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Згідно із частиною 2 статті 1054 та частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Права та інтереси позикодавдавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як встановлено судом, між ОСОБА_1 , як позичальником та ПАТ «Банк Михайлівський», як позикодавцем було укладено договір споживчого кредиту за номером: 200498076 від 07 квітня 2016 року. Позичальником отримано кредитні кошти в розмірі 11 482 гривні 23 копійки, які позикодавець надав у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором, у повному обсязі.
Оскільки позичальником умови кредитного договору в повному обсязі виконано не було, виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 945 (десять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 37 копійок.
Отже заборгованість позичальника: ОСОБА_1 за грошовим зобов`язанням, у частині повернення суми тіла кредиту, перед позичальником ПАТ «Банк Михайлівський», становить 10 945 (десять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 37 копійок, оскільки вона підтверджується належними доказами та є обґрунтованою.
Щодо нарахування процентів за користування грошовими коштами на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України.
Проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом». Тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати позикодавцю борг протягом певного часу.
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від позикодавця грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати позикодавцю борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а позикодавець, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право позикодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України).
Саме за таке благо: можливість правомірно не повертати позикодавцю борг протягом певного часу, позичальник сплачує позикодавцю плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні (правомірні) очікування щодо належного його виконання. Зокрема позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість позикодавець розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням позикодавцем вимоги про дострокове погашення кредиту, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому позикодавець вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від позикодавця відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення позикодавцем вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
Очікування позикодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати позикодавцю борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору. Отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати позикодавцю борг протягом певного часу, себто та для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин надання позикодавцю можливості нарахування процентів відповідно до вимог статті 1048 Цивільного кодексу України, поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, вочевидь, порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
У свою чергу, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. 
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги позикодавця, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору, в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін, співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (латиною: verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem. Себто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав.
Як вбачається зі змісту проаналізованих судом договорів кредиту, договірні сторони між собою узгодили нарахування процентів за користування грошовими коштами саме на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України. Себто за правомірну поведінку позичальника.
Досліджувані судом зобов`язання сторін за договорами позики не містить у собі умови щодо встановлення нарахування процентів як міри відповідальності позичальника у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. 
Отже, за досліджуваних обставин справи, нарахування відсотків повинно відбуватися на загальних підставах, визначених статтею 148 Цивільного кодексу України. Тобто під час визначеного договором строку кредитування чи до моменту пред`явлення до позичальника вимоги про повернення коштів за зобов`язанням.
Як встановлено судом, сума позики становить 11 482 гривні 23 копійки, строком на – 24 місяці, з нарахуванням процентів в розмірі – 0, 0001 % річних.
Отже, розмір нарахованих процентів за договором повинен становити 2 копійки (11 482 гривня 23 копійки Х 2 роки Х 0,0001 %). Отже заборгованість ОСОБА_1 перед позикодавцем, у частині нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, становить: 2 копійки.

Щодо нарахування плати за обслуговування кредиту.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право позичальника встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Відповідно до договору споживчого кредиту за номером: 200498076 від 07 квітня 2016 року, передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99 % з першого місяця строку дії кредитного договору. Комісія нараховується щомісячно на загальну початкову суму наданого кредиту.
Як встановлено судом сума позики становить 11 482 гривні 23 копійки, строком на – 24 місяці, та щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99 % (11 482 гривні 23 копійки Х 24 місяці Х 3,99 %) = 10 995 гривень 38 копійок заборгованість за комісією
Крім того, відповідач та її представник визнали зазначену заборгованість зі сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки вона відповідає умови договору та підтверджена доказами, а тому вона підлягає стягненню з відповідача в сумі 10 995 гривень 38 копійок.

Отже загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 200498076 від 07 квітня 2016 року, перед позичальником ПАТ «Банк Михайлівський», становить 21 940 (двадцять одна тисяча дев`ятсот сорок) гривень 75 копійок, що складається з заборгованості по тілу кредиту, відсотках за користування кредитом та комісією за обслуговування кредитної заборгованості.
Право грошової вимоги за кредитним договором № 200498076 від 07 квітня 2016 року перейшло до ТзОВ «Діджи Фінанс» 20 липня 2020 року відповідно до договору факторингу № 7_БМ. Отже саме позивач є належним стягувачем за кредитним договором.

Щодо нарахування інфляційного збільшення за користування грошовими коштами на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У своєму позові ТзОВ «Діджи Фінанс» також просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційне збільшення - та 3 % річних
Нарахування інфляційного збільшення та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення з 23.02.2022 року не відповідає вимогам п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно із яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦПК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)
Позивачем, згідно із наданим розрахунком заборгованості, було проведено розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних за період з 14 березня 2022 року до 14 березня 2025 року.
З огляду на зазначене вимоги ТзОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення з ОСОБА_1 , інфляційних витрат та 3 % річних не підлягають до задоволення.

Щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору.
Судом встановлено, що позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 копійок (а.с. 1).
Нормою частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Ціна позову становила 49 974 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири). Судом задоволено позовні вимоги частково у розмірі 21 940 (двадцять одна тисяча дев`ятсот сорок) гривень 75 копійок. Отже, позовні вимоги задоволено частково саме у 43,9% відсотковому еквіваленті.
За таких обставин, суд вважає, що з відповідача: ОСОБА_1 необхідно стягнути понесені судові витрати за сплачений судовий збір за подання позовної заяви на рахунок позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» у розмірі 1 063 (одна тисяча шістдесят три) гривні 43 копійки, що буде відповідати вимогам чинного цивільного процесуального законодавства України.

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Доказами у справі встановлено, що 15 лютого 2024 року між ТзОВ «Діджі Фінанс» та адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» укладено договір про надання правничої (правової) допомоги за номером: 26 Предметом договору визначено, що адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надані послуги з надання професійної правничої допомоги. Розмір гонорару адвоката за надання клієнту професійної правничої допомоги визначається сторонами у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання сторонами, що підтверджується наданою суду копією такого договору (а.с. 16-20).
Винагорода адвокатського бюро за надання послуг згідно цього договору визначена сторонами згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» із урахуванням складності справи, економічної вигоди для Клієнта та його господарської діяльності, а саме: шляхом встановлення фіксованої суми гонорару за надання послуг представництва інтересів клієнта в суді у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується актом від 24 квітня 2025 року до договору про надання правничої (правової) допомоги за номером: 26 від 15 лютого 2024 року (а.с. 9).
Адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» надано належним чином та у повному обсязі ТзОВ «Діджі Фінанс» професійну правничу допомогу в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором..
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі: Закон за № 5076-VI) договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону за № 5076-VI встановлено, що представництвом є вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону за № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які варто застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналогічну правову позицію виклала Велика Палата Верховного Суду у судовому рішенні від 19 лютого 2020 року (єдиний унікальний номер справи: 755/9215/15-ц).
Суд, дослідивши надані суду докази витрат на професійну правничу допомогу, приходить до переконання, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Із доказів у справі, зокрема договору про надання правничої (правової) допомоги за номером: 26 від 15 лютого 2024 року та акту про підтвердження факту надання правничої допомоги, вбачається, що сторони узгодили між собою регулювання ціни договору з фіксованою ставкою надання послуг у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.
Повно, всебічно встановивши обставини справи, здійснивши оцінку доказів з точки зору дійсності, допустимості, достатності та належності, виходячи із внутрішнього переконання, суд приходить до думки, що надані послуги професійної правничої допомоги та витрати, які були понесені позивачем: ТзОВ «Діджі Фінанс» за надання таких послуг, належать до судових витрат, які у своїй сукупності відповідають критеріям дійсності, необхідності, розумності їх розміру, з урахуванням складності справи. 
Суд вважає, що фактично понесені судові витрати відповідачем за надану професійну правничу допомогу у досліджуваній цивільній справі становлять: 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.
За таких обставин, врахувавши розмір пропорційно задоволених позовних вимог, а саме: у розмірі 43,9 відсотків, суд вважає, що доцільно відшкодувати позивачу: ТзОВ «Діджі Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом досліджуваного цивільного провадження за рахунок відповідача: ОСОБА_1 у розмірі 3 073 (три тисячі сімдесят три) гривні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, –
у х в а л и в :

Позовні вимоги ТзОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором кредиту № 200498076 від 07 квітня 2016 року в розмірі 21 940 (двадцять одна тисяча дев`ятсот сорок) гривень 75 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 063 (одна тисяча шістдесят три) гривні 43 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 073 (три тисячі сімдесят три) гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Позивач: ТзОВ «Діджи Фінанс» місцезнаходження: Київська область, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 код ЄДРПОУ: 42649746.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя          Б.М. Петейчук