Справа № 184/2632/25
Номер провадження 2/184/382/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючого судді - Томаша В.І.,
за участю секретаря судового засідання - Михайлової Т.В.,
розглянувши в м. Покров в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання недійсним договору» та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про визнання дійсним договору, встановлення факту»,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору.
 
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору, встановлення факту.
 
Позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, свої позовні вимоги просить задовольнити.
 
Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої просить свої позовні вимоги задовольнити, проти зустрічного позову заперечує, розглянути справу за її відсутності.
 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України) основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналогічні положення містяться у ст.ст. 15, 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю, вели спільний побут та виховували спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.5).
Згідно пояснень позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 , після народження дитини його ставлення до сім`ї залишалося відповідальним та стабільним, він забезпечував сім`ю матеріально, допомагав вести побут, виконував обов`язки батька та партнера. Разом з тим, після повномасштабного вторгнення рф на територію України поведінка відповідачки змінилася. Під впливом стресу, емоційного напруження та особистих переживань вона стала замкнутою, емоційно відстороненою, втратила інтерес до сімейного життя, перестала приділяти належну увагу доньці. Таким чином, функції догляду, виховання, забезпечення харчуванням, лікуванням, побутом та безпекою дитини були фактично повністю покладені на нього, він їх сумлінно виконував і продовжує виконувати. Відповідачка не проявляла сталого батьківського інтересу до дитини, не забезпечувала її потреби, не виявляла ініціативи та участі в житті дитини, що вбачалося у фактичному веденні домашнього господарства, режимом дня дитини, доглядом за нею та її перебуванням переважно з ним, відвідування школи та відповідних факультативних занять. В результаті усього вищезазначеного, у зв`язку з наростанням конфліктів, емоційною нестабільністю відповідачки та відсутністю реальної участі матері у вихованні дитини, фактичні шлюбні відносини між ними остаточно припинилися з серпня 2024 року, після чого вони перестали проживати однією сім`єю, вести спільний побут та взаємодіяти як сімейна пара. З цього часу дитина постійно проживає з ним, він самостійно займається її утриманням, розвитком, вихованням, лікуванням, доглядом, забезпечує належні умови життя, матеріальну сторону життя дитини, а відповідачка участі в усіх цих моментах не брала тоді та не бере наразі. З цих підстав просить встановити юридичний факт припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами з серпня 2025 року та визначити, що дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним, її батьком - ОСОБА_2 , який фактично здійснює її повне утримання та виховання. Щодо договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 01.01.2025р., 01 січня 2025 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, яким підтверджено, що дитина проживає разом із батьком, визначено порядок його участі у вихованні, врегульовано участь матері у спілкуванні з дитиною, визначено порядок матеріального забезпечення дитини. Договір укладений добровільно, без тиску, шляхом взаємного погодження його умов. Обидві сторони усвідомлювали значення цього договору, погодились, що він відповідає реальній моделі життя дитини: дитина фактично проживає з батьком, який основним чином піклується про неї. З його боку умови договору виконуються: він продовжує утримувати дитину, піклуватися про її здоров`я, розвиток, освіту, побут, безпеку. Лише згодом, без зміни обставин стосовно проживання дитини, відповідачка вирішила подати позов про визнання договору недійсним, намагаючись фактично відмовитися від власного попереднього погодження і від того, що вона сама визнала фактичний стан речей. Щодо факту припинення фактичних шлюбних відносин і необхідність його встановлення, шлюб між ними не був зареєстрований в органах ДРАЦС, однак до серпня 2024р. вони фактично проживали як подружжя, маючи спільний побут, бюджет та виховуючи доньку. У подальшому фактичні шлюбні відносини між ними припинилися через усі вищезазначені обставини, а дитина після припинення стосунків фактично залишилася проживати з ним, що відповідає її звичному способу життя та інтересам. Отже, станом на сьогодні дитина фактично проживає з ним постійно; він забезпечує її утримання та розвиток; саме з ним у дитини сформоване стабільне побутове та емоційне середовище.
Сімейний кодекс України (ст.ст. 141, 150, 160, 161) передбачає: рівність прав батька і матері щодо дитини; обов`язок обох батьків забезпечити умови для всебічного розвитку дитини; можливість визначення судом місця проживання дитини з тим із батьків, з ким це відповідає найкращим інтересам дитини.
Верховний Суд у ряді постанов (зокрема, постанова від 30.10.2019 у справі №352/2324/17, постанова від 04.08.2021 у справі №654/4307/19) наголосив, що при визначенні місця проживання дитини суд повинен враховувати: реальне середовище життя дитини, те, з ким дитина фактично проживала до виникнення спору, необхідність збереження стабільності її побуту, оточення, зв`язків, школи, соціального середовища.
У цих рішеннях ВС фактично виходить із того, що зміна місця проживання дитини проти її звичного середовища можлива Лише за наявності серйозних підстав (загроза безпеці, неналежні умови, ухилення від обов`язків тощо). Сам по собі факт бажання іншого з батьків змінити місце проживання дитини або «перетягнути» її до себе без об`єктивних підстав не відповідає принципу найкращих інтересів дитини.
Таким чином, з урахуванням того, що дитина на момент припинення фактичних стосунків і надалі фактично проживала з ОСОБА_2 , він виконує усі основні батьківські обов`язки, укладений договір від 01.01.2025 року додатково фіксує цей фактичний стан, визначення місця проживання дитини разом із батьком повністю узгоджується з практикою Верховного Суду та принципом найкращих інтересів дитини.
У своєму первісному позові відповідачка ОСОБА_1 посилається на те, що при укладенні договору її волевиявлення не було вільним та усвідомленим, а саме у момент підписання договору вона перебувала у стані: психоемоційного виснаження, спричиненого постійними обстрілами, відсутністю стабільності, повітряними тривогами; тривалого стресу, пов`язаного з погіршенням сімейних відносин; нерівності сторін, оскільки відповідач наполягав на укладенні договору як на єдиній можливості уникнути конфлікту; страху втратити контакт із дитиною, що робило її поведінку вимушеною. Також зазначає, що договір укладений під впливом тяжких обставин (ст. 233 ЦК України), під впливом психологічного тиску (ст. 231 ЦК України), та договір укладено під впливом помилки (ст. 229 ЦК України). Вказує, що вона діяла, помилково вважаючи, що даний договір є тимчасовим, він не позбавляє її права брати участь у житті дитини, його можна буде «легко змінити або скасувати». Поряд з усім зазначеним, посилається на те, що договір суперечить правам та інтересам дитини (ст.ст. 157, 161 СК України; ст. 7 Закону «Про охорону дитинства»). З усього вищезазначеного встановлено, що ОСОБА_1 лише перераховує усі можливі норми законодавства без належного обґрунтування, тобто не може навіть вирішити яка ж підстав була причиною укладення нею договору, уся її позовна заява, по спливу певного часу, зводиться просто до раптової незгоди із наявністю договору, добровільно підписаного нею на той час, і який у повній мірі виконувався мною, вона навіть не зверталася до мене із жодними питаннями, а одразу подала позовну заяву.
Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно; ст. 161 СК України - дитина має право на спілкування з обома батьками; ст. 7 Закону «Про охорону дитинства» - дитина має право на сімейне оточення, турботу та участь обох батьків.
Недоліки форми правочину (у тому числі в сімейних правовідносинах) не скасовують факту існування та виконання домовленостей, якщо сторони їх реально дотримуються, а для дитини це створює стабільне та безпечне середовище,
Судом встановлено, що в даній ситуації договір реально виконується ОСОБА_2 , зафіксував фактичне проживання дитини з батьком, слугує доказом узгодженої позиції батьків на момент його укладення. Тому вимога про визнання договору недійсним, у тому числі, з формальних підстав суперечить підходу ВС, який у спорах щодо дітей ставить на перше місце не формальну бездоганність документів, а захист інтересів дитини та стабільність її оточення.
Навіть якщо суд вважатиме, що договір не відповідає вимогам до форми, які встановлені ст. 157 СК України, він зобов`язаний оцінити цей документ як письмовий доказ реального фактичного стану: де дитина проживає, хто її утримує, яку роль фактично займає кожен із батьків.
Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги до правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину закону; відповідність інтересам дитини; вільне волевиявлення сторін.
В даному випадку договір не порушує прав дитини, а лише закріплює її фактичне проживання з батьком, який її утримує; договір не позбавляє матір права на спілкування з дитиною; договір укладено добровільно, без примусу; на момент укладення договору відповідачка ОСОБА_1 не заявляла про примус, помилку, обман тощо. Тому об`єктивних підстав для визнання договору недійсним за ст. 215 ЦК України немає.
Верховний Суд у численних рішеннях (у тому числі Постанова від 30.10.2019 у справі №352/2324/17, Постанова від 04.08.2021 у справі №654/4307/19, огляди практики КЦС ВС щодо визначення місця проживання дитини) наголошує, що при вирішенні питання про місце проживання дитини ключовими є: збереження стабільності оточення дитини (місця проживання, кола спілкування, звичного режиму), урахування того, з ким дитина фактично проживала до виникнення спору, спроможність кожного з батьків забезпечити належні умови для виховання.
У цих рішеннях Верховний Суд фактично виходить із того, що якщо дитина тривалий час фактично проживає з одним із батьків, адаптована до цього середовища, почувається в безпеці, а інший із батьків не доводить наявність серйозних негативних факторів для дитини - немає підстав змінювати це середовище. У даній справі дитина фактично проживає з ОСОБА_2 , договір від 01.01.2025р. підтверджує такий стан, відповідачка ОСОБА_1 не довела, що умови проживання з батьком є небезпечними чи такими, що шкодять дитині.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22.12.2021 року по справі №339/143/20 (провадження №61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).
Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-ХІІ від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).
Відповідно до ч.4 ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження , навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання.
Отже, залишення дитини проживати з батьком, з яким вона фактично проживає після припинення відносин між батьками, повністю відповідає практиці Верховного Суду.
Обставини, які фактично наявні на даний час унеможливлюють проживання дитини із матір`ю, дитина не повинна страждати через припинення відносин між батьками, зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини з огляду на потребу у турботі та догляді.
З цих підстав позивач ОСОБА_2 вимушений звернутись із даною зустрічною позовною заявою, оскільки виникає необхідність у вирішенні питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання та утримання дитини задля уникнення недобросовісних дій з боку позивача за первісним позовом, а також, оскільки в подальшому виникають обставини у необхідності оформлення документів відносно доньки, яка виховується тільки одним із батьків, а також постає питання щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає із дитиною, а враховуючи поведінку відповідача, він часто навіть не в змозі зв`язатися із нею щодо питань, які стосуються їхньої доньки.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з ч. 3 ст. 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Стаття 13 ЦК України забороняє зловживання цивільними правами, а Верховний Суд у справах щодо визначення місця проживання дитини неодноразово наголошував, що використання приватноправових інструментів усупереч їх призначенню, із негативними наслідками для інших осіб, є зловживанням правом.
У даній справі відповідачка добровільно уклала договір, яким підтвердила проживання дитини з батьком; тривалий час не заперечувала проти такого порядку; фактично не бере участі у щоденному догляді за дитиною; не має стабільного доходу, не працює, натомість ініціює судовий спір, намагаючись визнати недійсним договір, який підтверджує її власне попереднє погодження, і паралельно створює підґрунтя для стягнення з позивача коштів на утримання дитини у майбутньому.
Така поведінка виглядає як зміна правової позиції не в інтересах дитини, а з мотивів особистої вигоди, що суперечить принципу добросовісності (ст. 3, 13 ЦК країни), є формою зловживання правом, не може користуватися судовим захистом, особливо коли наслідком може бути погіршення становища дитини.
Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 зловживає своїми процесуальними правами та діє виключно у власних інтересах, а не в інтересах дитини, розуміючи, що вона із нею не проживає тривалий час, і не бажає проживати наразі, це виключно її імпульсивне рішення, і при цьому вона жодним чином не враховує інтереси дитини, тому, щоб вирішити дане питання однозначно, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 самостійно утримує та виховує доньку, що є обов`язком обох батьків, вважає за необхідне визначити місце проживання доньки з ОСОБА_2 .
Суд дає критичну оцінку доводам відповідачки ОСОБА_1 по зустрічному позову, висловлені нею в письмовій заяві, оскільки вони є голослівними, безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються письмовими поясненнями позивача ОСОБА_2 , матеріалами справи в їх сукупності.
Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 по зустрічному позову підлягають до задоволення. У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання недійсним договору» слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 42, 200, 247, 260, 263-265 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання недійсним договору» відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про визнання дійсним договору, встановлення факту» - задовольнити.
Визнати дійсним договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 січня 2025 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Встановити факт припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з серпня 2024 року.
Залишити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який самостійно утримує та виховує неповнолітню дитину без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНН: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , який зареєстрований: АДРЕСА_2 витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено 08.01.2026р.

Суддя Покровського  міського суду	  В. І. Томаш