КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 січня 2026 року справа №320/16785/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши позовну у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Баришівського районного суду Київської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, третя особа: Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Баришівського районного суду Київської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Баришівського районного суду Київської області щодо видання наказу №12/од від 25.02.2025 «Про внесення змін до наказу» №01/ос-к від 01.03.2023 та припинення в зв?язку з цим нарахування та виплати суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 ;
- визнати в установленому законодавством порядку недійсним наказ голови Баришівського районного суду Київської області №12/од від 25.02.2025 «Про внесення змін до наказу» №01/ос-к від 01.03.2023 та припинення в зв?язку з цим нарахування та виплати суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 ;
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Київській області щодо припинення нарахування та виплати суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 з 01.01.2025;
- ?зобов?язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Київській області поновити щомісячне нарахування та виплату суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 з 01.01.2025.
Ухвалою суду від 09.04.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій відповідачів щодо зупинення нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.01.2025, у зв`язку із застосуванням стосовно нього Закону України від 01.07.2022 року №2352-ІХ. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин". Позивач аргументуючи свою позицію, посилається на приписи ст. 130 Конституції України, відповідно до якої питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентується виключно ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших законів. 
Відповідачі своїм правом, передбаченим статтею 162 КАС України не скористались, із відзивом до суду не звернулись.
Державна судова адміністрація України свої пояснення до суду не надала.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2002 відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» від 13.08.2002 №712/2002, ОСОБА_1 , приступив до виконання обов?язків судді Баришівського районного суду Київської області.
Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 22.05.2008 №296-VI, позивач обраний на посаду судді місцевого Баришівського районного суду Київської області безстроково.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.02.2023 №53 рядовий ОСОБА_1 , призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначений на посаду оператора 1 відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу розвідки та корегування роти ударних безпілотних комплексів та зарахований у списки особового складу та на всі види забезпечення із 22.02.2023.
На підставі даного наказу, Баришівським районним судом Київської області був виданий наказ від 01.03.2023N №01/ос-к про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов?язків з відправлення правосуддя у зв?язку з призовом на військову службу в особливий період із збереженням місця роботи, посади, суддівської винагороди на період проходження військової служби.
Надалі, Територіальним управління Державної судової адміністрації України в Київській області листом від 16.12.2025 №06-10/2596/24 «Про нарахування суддівської винагороди мобілізованим суддям» повідомлено місцеві загальні суди про необхідність, у разі наявності у штаті суду суддів, залучених до виконання обов?язків, передбачених законами України «Про військовий обов?язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», приведення кадрової документації судів у відповідність до вимог статті 119 К3пП в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", а також листом від 06.01.2025 №06-09/15/25 було вказано на необхідність припинення виплати суддівської винагороди суддям, залученим до виконання обов?язків, передбачених законами України «Про військовий обов?язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На виконання даного листа, 25 лютого 2025 року головою Баришівського районного суду Київської області видано наказ №12/од в якому, посилаючись на норми статті 119 Кодексу законів про працю України були внесені зміни в наказ від 04.10.2023 №05/ос відповідно до якого слова «зберігається місце роботи, посада та суддівська винагорода» замінено словами « зберігається місце роботи і посада» та як наслідок, було припинено нарахування та виплату з 01.01.2025 суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_2 .
Вважаючи вказані дії відповідачів такими, що суперечить положенням ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 126 Конституції України регламентовано, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Відповідно до ст. 130 Основного Закону визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та Законом.
Суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 1402-VIII, встановлено, що зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Положеннями даної статті також встановлено відсотковий розрахунок розміру посадового окладу та доплат.
Частиною 9 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Судом встановлено, що незалежність суддів, гарантована ст. 126 Конституції України, забезпечується, зокрема окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом та належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді, відповідно пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402-VIII.
Аналізуючи вищезазначені правові норми у сукупності, суд дійшов до висновку, що виплата та розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України №1402-VIII , що узгоджується з гарантованим Конституцією принципом незалежності судді.
Разом з тим, 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" , яким у ч. 3 ст. 119 КЗпП слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада.
Тобто у статтю 119 КЗпП України внесено зміни у частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Отже, середній заробіток як соціальна гарантія для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, перестав існувати в національному законодавстві.
Суд також зазначає, що Верховною Радою України було прийнято закон від 15.03.202 №2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року) (далі - Закон № 2136-IX) метою якого є врегулювання окремих питань трудових відносин між працівником та роботодавцем в умовах воєнного часу, враховуючи необхідність забезпечення збалансованості між скороченням видатків роботодавців та забезпеченням мінімально необхідних прав та гарантій працівників.
Статтею 1 цього Закону регламентовано дію норм законодавства про працю в умовах воєнного стану.
Відтак, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України (ч. 2 ст. 1 Закону № 2136-IX).
Також зазначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", «Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 1 Закону № 2136-IX).
Суд зазначає, що зі змісту даних положень не передбачено обмеження такого гарантованого Конституцією України права, як незалежність суддів (ст. 126 Основного Закону), яка, зокрема полягає у окремому порядку фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів.
Окремо суд акцентує увагу на тому, що у ч. 3 ст. 1 Закону № 2136-IX не міститься застереження щодо застосування Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Відтак суд приходить до висновку, що дані норми не стосуються суддівської винагороди, оскільки дана виплата регулюється не законодавством про працю, а особливим статусом судді, що підлягає регулюванню спеціальним законодавством.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.02.2021 року у справі № 560/2146/19 зазначено, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Також суд враховує позицію Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 щодо того, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
У рішенні від 08.04.2016 року №4-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
Конституційний Суд України у рішенні від 04.12.2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) також вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. 
Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.
У рішенні від 11.03.2020 року №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
Суд наголошує на тому, що Закон №1402-VIII передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком.
Так, ч. 10 ст. 135 Закону №1402-VIII встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2022 року у справі №990/4/22 (провадження №11-105заі22) сформувала висновок, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відряджені, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
У рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 вказано, що якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Суд зауважує, що Закон України № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.
Тобто у національному законодавчому полі існує не просто колізія положень двох законів, а законодавче упущення, наявність якого є порушенням Конституції України. Проте воно долається застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону».
Таким чином, питання обрахунку розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно статтею 130 Конституції Українита статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин".
Суд, між іншим, зазначає що невиплата суддівської винагороди суддям, які боронять Україну, може призвести до подальшої невизначеності у питаннях обрахунку суддівського стажу при виході судді у відставку, зарахування страхового стажу. Адже відсутність відрахувань до Пенсійного фонду із суддівської винагороди під час перебування суддів на війні може поставити під сумнів наявність саме суддівського стажу у зазначений період часу.
Приймаючи рішення у справі, суд також враховує позицію Вищої ради правосуддя, яка викладена 28 грудня 2022 року, та відповідно до якої Вища рада правосуддя вважає, що суддям, тимчасово увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі.
Зважаючи на те, що суддя Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, разом з тим виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі.
Таким чином, відповідачем-1 протиправно прийнято наказу №12/од від 25.02.2025 «Про внесення змін до наказу» №01/ос-к від 01.03.2023, а відповідач-2 безпідставно не нараховує та не виплачує позивачу суддівську винагороду з 01.01.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись Конституцією України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 139, 242, 243, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити. 
2. Визнати протиправним та скасувати наказ голови Баришівського районного суду Київської області №12/од від 25.02.2025 «Про внесення змін до наказу» №01/ос-к від 01.03.2023 та припинення в зв`язку з цим нарахування та виплати суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 .
3. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Київській області щодо припинення нарахування та виплати суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 з 01.01.2025.
4. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Київській області поновити щомісячне нарахування та виплату суддівської винагороди судді Баришівського районного суду Київської області ОСОБА_1 з 01.01.2025.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.