ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
08 грудня 2025 року                                  
м. Київ                                                         
 
справа № 462/401/24
 
провадження № 61-16648св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксана Василівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року у складі судді Бориславського Ю. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ: 

 

 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дубчак О. В., про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав.
 
Позовна заява мотивована тим, що він разом із дружиною - ОСОБА_6 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить: йому - 3/8 частини; ОСОБА_5 , який є його братом, - 1/8 частина та ОСОБА_2 - 1/2 частина. При цьому первинними власниками 1/2 частини вказаної квартири були ОСОБА_3 (його тітка) та її чоловік - ОСОБА_4 , із частками 3/8 та 1/8 відповідно.
 
На підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 27 серпня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак О. В. за реєстровим № 2466, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Разом із тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній квартирі. ОСОБА_2 фактично не отримала подарунок, не вселилася у квартиру, не завезла особистих речей та не проживає у спірній квартирі.
 
На думку позивача, договір дарування 1/2 частки квартири від 27 серпня                       2021 року є фіктивним, оскількимайно обдарованій фактично не передано, дарувальники не знялися за місцем проживання з реєстрації. Відтак, волевиявлення дарувальників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не відповідає їх внутрішній волі, немає настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, наявні ознаки удаваного договору, який укладено для приховування договору                             купівлі-продажу частини квартири. Крім того, відповідно до статті 18 Закону України                  «Про охорону культурної спадщини» оспорюваний договір дарування є фіктивним та удаваним, оскільки його сторони приховали факт того, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом культурної спадщини.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд: 
- встановити недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від 27 серпня              2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак О. В. за реєстровим № 2466;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дубчак О. В. від 27 серпня 2021 року, індексний номер: 60034388,                                 про реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (номер відомостей про речове право 43663097)                        за ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня                2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції,                                         з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довів, що його права порушені укладенням договору дарування 1/2 частини квартири від 27 серпня 2021 року, не надав належних і допустимих доказів того, що оспорюваний договір не відповідав волі сторін, а також не довів, що договір укладений з метою приховування іншого правочину.
 
Районний суд зазначив, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі частини першої статті 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки наведені ОСОБА_1 обставини щодо підстав недійсності оспорюваного договору, його фіктивності та удаваності не знайшли свого підтвердження, спростовані рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року, залишеними без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 462/1041/22-ц, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Суд першої інстанції зазначив, що подані документи, які були необхідні для вчинення нотаріальної дії та для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, містили усю необхідну інформацію для їх здійснення, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією нотаріальної справи, які були витребувані судом за клопотанням позивача. Крім того, при посвідченні оспорюваного договору дарування не були порушені права малолітніх та неповнолітніх дітей, оскільки такі не були зареєстровані у квартирі на час посвідчення договору, що підтверджується наданою приватним нотаріусом копією нотаріальної справи.
 
Суди відхилили посилання позивача на фіктивність та удаваність оспорюваного договору дарування, оскільки сторони приховали той факт, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом культурної спадщини, зазначивши, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня              2023 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду                          від 23 листопада 2023 року у справі № 462/1041/22, за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Залізничного районного суду         м. Львова від 10 травня 2022 року, встановлено, що право на звернення до суду                      з позовом з підстав фіктивності правочину чи порушення прав, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» належить у даному випадку відповідному управлінню в особі Львівської міської ради, а  ОСОБА_1 не доведено що це прямо або опосередковано впливає на його права, оскільки                             в обґрунтуванні заяви не наведено порушення його прав при укладенні договору.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року, постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                          від 20 грудня 2024 року у задоволенні клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2025 року клопотання представника                       ОСОБА_2 - адвоката Антонюк О. О., про продовження строку для подання відзиву задоволено. Продовжено ОСОБА_2 строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову               у задоволенні його позову.
 
На думку заявника, волевиявлення дарувальників ОСОБА_3 , ОСОБА_4            не відповідає їх внутрішній волі, ґрунтувалося на бажанні у подальшому проживати та користуватися квартирою, мати можливість отримувати пенсію та соціальні виплати за адресою реєстрації проживання, а не передати дарунок обдарованій, як передбачено нормами чинного законодавства. Сторонами оспорюваного договору не виконано жодних формальних дій по зміні власника.
 
Вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переоформили квартиру на                     ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися договором дарування, оскільки не передали обдарованій усі ключі від вхідних дверей, не знялися з реєстрації постійного місця проживання та не повідомили обдаровану про порядок користування квартирою.
 
Посилається на порушення своїх законних прав та інтересів як співвласника квартири щодо володіння, користування та розпорядження об`єктом культурної спадщини, забезпечення його охорони всіма співвласниками та реалізації його пріоритетного права на законне придбання фіктивно реалізованої частки спірної квартири.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 червня                            2019 року у справі № 320/11632/14-ц та від 24 травня 2021 року у справі                                           № 640/4482/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи особи яка подала відзив на касаційну скаргу.
 
У березні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Антонюк О. О. подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено обставини справи та ухвалено судові рішення                                          з додержанням норм матеріального і процесуального права, натомість касаційна скарга є необґрунтованою й не підлягає задоволенню.
 
Доводи осіб, які подали додаткові пояснення у справі
 
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду додаткові пояснення              у справі.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені                                 у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року                             у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані  ОСОБА_1 додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
27 серпня 2021 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (дарувальники) та  ОСОБА_2  (обдаровувана) було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак О. В. за реєстровим № 2466, відповідно до умов якого дарувальники передали безоплатно у власність обдаровуваній 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 70-71).
 
Згідно з пунктом 10 договору дарування 1/2 частини квартири від 27 серпня                   2021 року сторони підтвердили, що, зокрема: волевиявлення є вільним, усвідомленим, і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину  і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.
 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі                           № 462/1041/22-ц рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду                             від 07 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору даруванняквартири АДРЕСА_1 відмовлено.
 
У цій справі суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установили, що воля дарувальників в оспорюваному правочині відповідала їх дійсним намірам щодо розпорядження належними їм частками нерухомого майна (квартирою) на користь  ОСОБА_2 .Суди не встановили, а  ОСОБА_1 не довів наявність підстав, які вказували б, що спірний договір дарування укладений унаслідок приховування іншого дійсного договору. Крім того, нотаріусом було роз`яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення                    статей 717-728 ЦК України.
 
Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 462/1041/22-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року - без змін (касаційне провадження                     № 61-3481св23).
 
Верховний Суд, переглядаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 , зазначив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність ОСОБА_1 фіктивності оспорюваного правочину є правильними, а тому немає правових підстав для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 234 ЦК України.
 
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 462/1041/22, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Залізничного районного суду м. Львова                 від 10 травня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування відмовлено.
 
Суди попередніх інстанції встановили, що в обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 є фіктивним та удаваним, оскільки сторони договору приховали той факт, що вказана квартира є об`єктом культурної спадщини. На думку заявника, вказана обставина є нововиявленою, відтак під час ухвалення рішення суд не міг об`єктивно оцінити на предмет законності оспорюваний договір дарування 1/2 частини квартири від 27 серпня 2021 року.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення, зокрема, тим, що вказані заявником обставини не                              є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України, а свідчать про його незгоду із судовим рішенням, що не є підставою для його перегляду за нововиявленими обставинами.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установили, що обставина, яка, на думку, заявника є нововиявленою, не була підставою його позовних вимог. Право на звернення до суду з позовом з підстав фіктивності правочину чи порушення прав, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» належить відповідному управлінню в особі Львівської міської ради, а заявником не доведено що це прямо або опосередковано вплине на його права, оскільки в обґрунтуванні заяви не наведено порушення його прав при укладенні оспорюваного договору.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                      статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.                            У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу              (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).
 
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
 
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому                    її прояву.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                                від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд                             у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження                        № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження                   № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження                   № 61-3677св24) та інших.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19),    постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16,                           від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року                            у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки              не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків,                                 є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами                    статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно                   до статті 234 ЦК України.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,                      та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша                     статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),              що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням чи вироком суду,                    що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини                                   є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (див.: постанову Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі     № 520/11429/17).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                        у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
Установлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року, залишеними без змін постановою Львівського апеляційного суду                           від 07 лютого 2023 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2023 року     у справі № 462/1041/22-ц, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 відмовлено.
 
Вказаним преюдиційним рішенням установлено, що воля дарувальників                                       в оспорюваному правочині відповідала їх дійсним намірам щодо розпорядження належним їм часткам нерухомого майна (квартирою) на користь ОСОБА_2 . Суди не встановили, а  ОСОБА_1 не довів наявність підстав, які вказували б,              що спірний договір дарування укладений унаслідок приховування іншого дійсного договору.
 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі                                     № 462/1041/22-ц (провадження № 61-3481св23) колегія суддів суду касаційної інстанції погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність ОСОБА_1 фіктивності оспорюваного правочину та відсутність правових підстав для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 234 ЦК України.
 
Отже, обставини, які встановлені преюдиційними рішеннями у справі                                                     № 462/1041/22-ц, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі.
 
За таких умов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, урахувавши обставини, встановлені у справі № 462/1041/22-ц, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки наведені ним обставини щодо підстав недійсності оспорюваного договору, його фіктивності та удаваності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовані вказаними рішеннями судів.
 
Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено фіктивність оспорюваного договору дарування від 27 серпня 2021 року, що відповідно до вимог статей 12,                    81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Відсутні докази того, що вказаний правочин укладено з метою приховання відповідачами договору купівлі-продажу цього нерухомого майна, та докази, що між  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування.
 
Суд апеляційної інстанції також правильно відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, про те, що відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» оспорюваний договір дарування є фіктивним та удаваним, оскільки його сторони приховали факт того, що квартира АДРЕСА_1                є об`єктом культурної спадщини, з огляду на таке.
 
Згідно із частиною другою статті 16 Закону України «Про охорону культурної спадщини» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику                      у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Реєстру та внесених             до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні та на своєму офіційному                 веб-сайті.
 
Об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом                                      у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини (абзац перший частини першої статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам`ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
 
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 462/1041/22-ц, встановлено, що право на звернення до суду              з позовом з підстав фіктивності правочину чи порушення прав, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» належить відповідному управлінню                    в особі Львівської міської ради, а заявником не доведено що це вплине на його права, оскільки в обґрунтуванні заяви не наведено порушення його прав при укладенні оспорюваного договору.
 
Також суди правильно вказали на те, що у співвласників квартири АДРЕСА_1 є обов`язок щодо укладення з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронного договору, проте вказане не доводить порушення прав позивача укладенням оспорюваного правочину та не спростовує встановлених судами обставин справи.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди попередніх інстанцій встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 за своїм змістом зводяться до незгоди                           з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, у тому числі обставин, встановлених судовими рішеннями у справі № 462/1041/22-ц, які згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, є преюдиційними для розгляду цієї справи, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                     № 14-446цс18)).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають,                  то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 травня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник