ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 січня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/340/25
Головуючий у першій інстанції – Овчарик В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/275/26, № 22-ц/4823/276/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Піщан В.М.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,- 

У С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 29.01.2022 у сумі 141 342,46 грн та судові витрати – 1 438,86 грн судового збору і 25 000 грн витрат на правову допомогу.
Позов обґрунтовувала тим, що за письмовою розпискою від 29.01.2022 ОСОБА_2 отримав у борг особисто від ОСОБА_1 кошти у сумі 100 000 грн, які зобов`язався повернути до 01.04.2022, а у разі не повернення позики у визначений строк зобов`язався сплатити 15% річних.
До теперішнього часу сума боргу відповідачем не повернута, відсотки не сплачені, останній не відповідає на телефонні дзвінки та уникає зустрічей, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутись до суду. 
Загальна сума боргу на день звернення до суду становить 141 342,46 грн, з яких: 100 000 грн – сума основного боргу, 41 342,46 грн – 15% річних за період з 02.04.2022 до 02.01.2025.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.09.2025 позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 141 342,46 грн коштів, з яких: 100 000 грн – основний борг та 41 342,46 грн – проценти.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 413,42 грн судового збору.

Додатковим рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 15.10.2025 заяву представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Щиглова Є.О. про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
В іншій частині заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без розгляду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка двічі не з`явилася у судові засіданні та не надала суду заяви про розгляд справи за її відсутності, її явка визнавалась судом обов`язковою, у зв`язку з чим районний суд повинен був залишити позов без розгляду.
Заявник вказує, що допитані під час розгляду справи свідок ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 повідомили, що передачі грошових коштів не було, причиною написання розписки були інші підстави, а саме гарантування того, що ОСОБА_2 відремонтує пошкоджений ним автомобіль позивачки. Автомобіль відповідач відремонтував, позивачка, яка виїхала за кордон, пообіцяла знищити розписку.
Зазначає, що скасування судового рішення у справі є підставою для скасування і додаткового рішення суду.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача – адвоката Сакун І.А., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача - адвоката Щиглова Є.О., який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що докази на підтвердження повернення позики станом на час розгляду справи відсутні, представником позивачки суду надано оригінал розписки від 29.01.2022, що свідчить про невиконання умов договору позики.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що за розпискою від 29.01.2022 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 100 000 грн, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 01.04.2022 без відсотків, а у випадку прострочення зобов`язався повернути вказану суму зі сплатою 15% річних за увесь період прострочення (а.с. 6, 66).
Розписка підписана ОСОБА_2 .
Також розписка підписана свідком ОСОБА_3 , яким у розписці зазначено, що дана розписка написана, а грошові кошти передані у його присутності, дані вірні.
Наразі заборгованість за даним договором позики відповідачем не повернута.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За положеннями ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 цього Кодексу).
За змістом ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За приписами ст. 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Тлумачення ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.01.2022 у справі №206/6401/18 зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц».
У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок про те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З матеріалів справи слідує, що оригінал боргової розписки від 29.01.2022 (а.с. 66) долучений до матеріалів справи і наданий суду саме стороною позивача. 
У розписці сторони погодили умови, за якими ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані ним кошти в сумі 100 000 грн до 01.04.2022, а у разі прострочення – повернути вказану суму боргу зі сплатою 15% річних за увесь період прострочення. 
Текст оригіналу розписки не містить надпису позивача щодо повернення відповідачем суми боргу.
Зазначене свідчить про те, що боргові зобов`язання відповідача перед позивачкою не виконані і позика не повернута.
Матеріали справи не містять доказів і районним судом не було встановлено факт неотримання позичальником ОСОБА_2 грошей від ОСОБА_1 .
У свою чергу, як зазначалось вище, зобов`язання має виконуватися належним чином.
Крім того, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 29.01.2022, а тому доводи апеляційної скарги про те, що допитані під час розгляду справи свідок ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 повідомили, що передачі грошових коштів не було, причиною написання розписки були інші підстави, а саме гарантування того, що ОСОБА_2 відремонтує пошкоджений ним автомобіль позивачки, апеляційний суд вважає безпідставними.
Отже за наявності боргового документа в позивача, аналіз змісту якого дає підстави стверджувати про наявність у відповідача перед позивачкою боргу в певному розмірі, та за відсутності будь-яких доказів протилежного зі сторони відповідача, суд першої інстанції, керуючись ст. 1046, 1047, 1056 ЦК України та наявними у матеріалах справи доказами, дослідивши боргову розписку, правильно встановив її правову природу та обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши з відповідача грошові кошти за розпискою в розмірі 141 342,46 грн.

Колегія суддів не вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що районний суд повинен був залишити позов без розгляду, оскільки позивачка двічі не з`явилася у судові засіданні та не надала суду заяви про розгляд справи за її відсутності, її явка визнавалась обов`язковою, оскільки порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України), підстави для обов`язкового скасування рішення суду у зв`язку з порушенням норм процесуального права встановлені ч. 3 ст. 376 ЦПК України. З огляду на вказані приписи ЦПК України, повторна неявка позивачки у судове засідання не може підставою для скасування правильного по суті рішення суду.
Підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції заявником в апеляційній скарзі не зазначено, а лише міститься посилання на те, що скасування рішення у справі тягне за собою скасування і додаткового рішення у цій же справі.

Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки воно ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 вересня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 30.01.2026.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко