1	Справа № 335/357/26  2-а/335/22/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2026 року м.Запоріжжя
Вознесенівський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді: Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., представника позивача Рвачова О.О., представника відповідача Кравченко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 в особі представника Рвачова Олексія Олександровича до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1 в особі представника Рвачова Олексія Олександровича звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.01.2026 року інспектором СРПП ВП 4 ПРВП ГУНП в Запорізькій області капітаном поліції Качаном Віталієм Вікторовичем було винесено Постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 721869 від 01.01.2026 року стосовно ОСОБА_1 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн. Позивач вбачається, що він діяв в стані крайньої необхідності, оскільки 01.01.2026 року о 16 год. 20 хв. намагався доставити свого рідного брата ОСОБА_2 (1970 р. н.) до найближчої лікарні, адже останній в той же день отримав важке травмування внаслідок удару ворожого FPV – дрону, тобто була реальною загроза життю та здоров`ю постраждалого. ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_1 в одному населеному пункті – с. Преображенка, Пологівського району, Запорізької області. Станом на 01.01.2026 року в вищевказаному населеному пункті місцевих мешканців не залишилось, адже останні були вимушені евакуюватись внаслідок військової агресії рф проти України, тому звернутись за допомогою до інших осіб стосовно доставлення його до найближчої мед. установи станом на 01.01.2026 року ОСОБА_2 не мав об`єктивної можливості. Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що Позивач 01.01.2026 року керуючи автомобілем ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_1 діяв в стані крайньої необхідності, а саме своїми діями намагався врятувати життя ОСОБА_2 який отримав серйозні вибухові травми, тобто намагався відвернути настання більш суттєвих негативних наслідків, оскільки ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами та за допомогою інших сторонніх осіб (відсутність інших водіїв в с. Преображенка чи мобільного зв`язку для виклику карети швидкої медичної допомоги чи поліції).
Вважає оскаржувану Постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю, з огляду на наступне. 
Ухвалою суду від 14.01.2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу також копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідачу був встановлений п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, зазначивши наступне. Оскаржувана постанова серії ББА № 721869 від 01.01.2026 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення винесена старшим інспектором СРПП Відділу поліції № 4 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області капітаном поліції Качаном Віталієм Вікторовичем з огляду на те, що водій ОСОБА_1 01.01.2026 16 год. 20 хв. на автодорозі № 08 553 км Бориспіль-Дніпро Запоріжжя-Маріуполь, Блок-Пост 3-05, керував т/з ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_1 без права керування т/з, а саме був позбавлений права керування постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2025 року на 1 рік, чим порушив п. 2.1.А ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП. Згідно рапорту поліцейського Качана В.В., Додаток № 2, під розгляду адміністративної справи відносно ОСОБА_2 інформацію про транспортування його пораненого брата до лікарні отримано зі слів позивача. Після прибуття екіпажа поліції на місце ДТП за участю ТЗ під керуванням ОСОБА_1 поруч з позивачем його брата не було. Поліцейський прийшов до висновку, що травми отримані братом позивача були наслідком ДТП. В подальшому поліцейськими ОСОБА_3 після перевірки за допомогою планшетного пристрою за базою даних Інформаційного Порталу Національної Поліції водія ОСОБА_1 було встановлено, що згідно постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2025 року у справі № 336/11383/24, суддя Зарютін П.В., що набрала законної сили 15 квітня 2025, Додаток № 4, ОСОБА_1 визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 (сімнадцяти тисяч) гривень в дохід держави, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. Поліцейський Качан В.В. повідомив водієві ОСОБА_1 що рішенням суду від 04.04.2025 він позбавлений права керування транспортними засобами, та що в його діях вбачаються ознаки порушення ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою яка позбавлена права керування. Враховуючи викладене 01.01.2026, оцінивши докази по справі, поліцейський Качан В.В. роз`яснив ОСОБА_1 його права та обов`язки, та розглянув справу про адміністративне правопорушення. За результатами розгляду адміністративної справи ним було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 721869 від 01.01.2026. Розгляд справи відбувався на місці ДТП за участю транспортного засобу позивача. Поліцейським Качаном В.В. прийнято рішення притягнути водія ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 20400 грн. Далі поліцейський Качан В.В. ознайомив водія ОСОБА_1 зі змістом постанови серії ББА № 721869 від 01.01.2026, строками оскарження, що підтверджується підписом позивача. Позивач отримав копію постанови. Зауваження під час розгляду даної справи від ОСОБА_1 не надходили. Порушення підпункту 2.1.А ПДР 01.01.2025 водієм ОСОБА_1 зафіксовано на портативну бодікамеру № 0000, що перебуває на балансі ВП № 4 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області.
З огляду на викладене вище, ГУНП вважає, що спірна постанова складена уповноваженою особою у відповідності до вимог чинного Кодексу України про адміністративні правопорушення та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07 листопада 2015 року за № 1395, інспектор поліції під час винесення оскаржуваної постанови діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України.
20.01.2026 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позов підтримав і просить задовольнити на підставах, що викладені у позовній заяві. Вказав, що обставини, які викладені в позовній заяві крім пояснень самого ОСОБА_1 також підтверджуються відеозаписом № 0000000_00000020260101171003_0001, який представник позивача отримав у відповідь на адвокатський запит, та станом на 15.01.2026 року даний доказ супровідним листом було долучено до матеріалів даної справи. Так, на вищевказаному відеозаписі Позивач неодноразово повідомляє працівників поліції, що він 01.01.2026 року намагався доставити свого брата ОСОБА_2 (1970 р.н.) до найближчої мед. установи, оскільки той в той же день (01.01.2026 року) отримав травмування внаслідок удару ворожого FPV дрону. Таким чином, вважає, що твердження представника відповідача, стосовно того, що нібито доводи представника позивача будуються нібито лише на поясненнях ОСОБА_1 є цілком безпідставними та необґрунтованими. Рапорт не може вважатися належним і допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Зазначає, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на вищезгаданий рапорт, в якому зокрема вказано таке, цитую: “Поліцейський Качан В. В. прийшов до висновку, що травми отримані його братом ( ОСОБА_4 ) внаслідок ДТП”. Повідомляє суд, що у випадку отримання ОСОБА_2 травм внаслідок ДТП, працівниками поліції дії Позивача було б кваліфікавано за ст. 286 КК, а не за ст. 124 КУпАП, що в свою чергу вказує на те, що такі травми останній отримав саме внаслідок удару ворожого FPV дрону, а не ДТП. Крім того, також вважає за доцільним зазначити, що з рапорту слідує, що по прибуттю на місце ДТП, поліцейські поставили автомобіль ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_2 на колеса після чого від`єднали акумуляторну батарею. Так, з медичної документації, яка була долучена мною до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 01.01.2026 року о 16 год. 15 хв., тобто до події ДТП, отримав ВИБУХОВУ травму. Отже, з вищевикладеного вбачається, що внаслідок від`єднання електричного живлення автомобіля, яким керував Позивач від акумуляторної батареї жодного вибуху не відбулось, що в свою чергу чітко вказує, що травми є наслідком саме удару ворожого FPV дрону, а не ДТП. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що доводи представника відповідача є необґрунтованими та безпідставними. Щодо “Списку”, про який згадується в рапорті працівника поліції Качана В. В., то вказаний документ не є доказом в розумінні процесуального закону. 
21.01.2026 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив згідно до яких Відповідач критично ставиться до доводів представника позивача щодо
перебування ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що на момент події існувала реальна небезпека, для уникнення якої не існувало інших способів, крім вчинення дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Представник позивача не надав жодних документів, які підтверджували б факт існування стану крайньої необхідності у ОСОБА_1 в той конкретний момент часу. Оцінюючи фотокопію первинної медичної картки № 1 від 01.01.2026 року, фотокопії карти пацієнта ОСОБА_2 , просив суд врахувати, що у цих фотокопіях відсутні підписи лікаря, тому дані фотокопії не є належними доказами. Крім того, звертає увагу суду на то факт, що до ДТП за участю ТЗ під керуванням ОСОБА_1 ніяких звернень до органів поліції про ураження ОСОБА_2 не було. Крім того не зрозуміло чому ОСОБА_1 не організував поїздку до лікарні у місті Орхів іншим водієм на його ТЗ. Також просив суд врахувати, що під час спілкування з поліцейськими ОСОБА_2 не було, інформацію про поранення його брата від БПЛА повідомив сам позивач. Отже, доказів того, що позивач діяв в стані крайньої необхідності ОСОБА_1 поліцейському ОСОБА_3 не надав.
З урахуванням вищевикладеного, належних та допустимих доказів того, що саме 01 січня 2026 року виникла ситуація, яка спонукала керувати транспортним засобом ОСОБА_1 який не має посвідчення водія, позовна заява не містять. Представником позивача не надано жодних достовірних відомостей на підтвердження того, що за викладених у постанові про адміністративне правопорушення обставин ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, і керування саме ним транспортним засобом було обумовлено необхідністю усунення небезпеки, що загрожує його братові. Не підтверджено і той факт, що ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 . Не йдеться в позовній заяві і відповіді на відзив й про те, що хтось інший, аніж ОСОБА_1 , не мав змоги доправити його брата до місця призначення. Таким чином, наявність стану крайньої необхідності особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, не доведена.
У судовому засіданні представник позивача просить позов задовольнити у повному обсязі на підставах, що викладені у позовній заяві. Зазначив, що у позивача у ситуації, що сталося, коли ОСОБА_2 отримав ушкодження від ФПВ дрону та потребував невідкладної медичної допомоги і його життя перебувало під загрозою, це небезпека не могла бути усунута в інший спосіб, ніж керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 , про що ОСОБА_1 повідомляв і працівникам поліції під час складення протоколу. Також представник підтвердив, що факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 , обізнаність з позбавленням права керування сторона захисту не спростовує, проте наполягає, що таке керування відбулося позивачем виключно в умовах виникнення реальної загрози життю та здоров`ю ОСОБА_2 в умовах крайньої необхідності. 
У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечує у повному обсязі з огляду на недоведеність існування обставин крайньої необхідності. Вказав, що мало місце ДТП, після якого на місце пригоди виїхали працівники поліції, встановлені обставини перебування за кермом ОСОБА_1 , який позбавлений права керування транспортними засобами, складено постанову за ч. 4 ст.126 КУпАП. Інспектор поліції під час винесення оскаржуваної постанови діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд приходить до висновку про наступне.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі по тексту КупАП).
Положеннями п.8 ч.1 ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
У відповідності до ст.254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
01.01.2026 року інспектором СРПП ВП 4 ПРВП ГУНП в Запорізькій області капітаном поліції Качаном Віталієм Вікторовичем було складено Постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 721869 від 01.01.2026 року стосовно ОСОБА_1 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за змістом якої водій ОСОБА_1 01.01.2026 16 год. 20 хв. на автодорозі № 08 553 км Бориспіль-Дніпро Запоріжжя-Маріуполь, Блок-Пост 3-05, керував т/з ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_1 без права керування т/з, а саме був позбавлений права керування постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2025 року на 1 рік, чим порушив п. 2.1.А ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП.
У зв`язку з зазначеним порушенням ПДРна ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 20 400,00 грн.
Позивач не погоджується із інкримінованим йому правопорушенням, вказує, що діяв у стані крайньої необхідності – своїми діями намагався врятувати життя ОСОБА_2 який отримав серйозні вибухові травми, тобто намагався відвернути настання більш суттєвих негативних наслідків, оскільки ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами та за допомогою інших сторонніх осіб (відсутність інших водіїв в с. Преображенка чи мобільного зв`язку для виклику карети швидкої медичної допомоги чи поліції), вважає оскаржувану постанову протиправною.
Відповідач вважає пояснення позивача спробою уникнути встановленої законом відповідальності.
Як свідчать обставини справи та доводи сторін, позивач не заперечує факт керування транспортним засобом, позбавленим такого права.
Отже, даний факт не підлягає доказуванню в межах даної справи, оскільки визнається учасниками справи.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 78 КАС України).
Ключовим фактом, який підлягає доказуванню в даній справі є обставини, чи діяв ОСОБА_1 , порушуючи Правила дорожнього руху, у стані крайньої необхідності.
Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого ст. 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п. 2.1 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п. 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Визначення доказів в справі про адміністративне правопорушення та їх перелік регламентований ст. 251 КУпАП, а саме: доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
При цьому провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.
Суд бере до уваги, що фактичні обставини, викладені у оскарженій постанові позивач не оспорює та фактично визнає, що дійсно вчинив дії зафіксовані в такій постанові, проте стверджує, що вони вчинені у стані крайньої необхідності.
Відповідно до ст. 17 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, вчинена у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка безпосередньо загрожує правам і свободам людини, якщо цю небезпеку неможливо було усунути іншими засобами.
Відповідно до положень ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У чинному законодавстві, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається (постанова Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 686/5225/18). Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Суд вважає, що обставини, викладені в позові, під визначені критерії крайньої необхідності підпадають з огляду на таке. 
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який діє по теперішній час.
Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" територія с. Преображенка Пологівського району Запорізької області віднесена до територій активних бойових дій.
Так, з наданого сторонами відеозапису встановлено, що обставин, які викладені у протоколі на відеозапису, який досліджено в судовому засіданні, зокрема зупинення позивача, керування автомобілем і тому подібне, вказаний відеозапис не містить, відеофіксація відбувається у приміщенні блок-посту і фіксує лише обставини складення оспорюваної постанови, разом із тим, позивач не заперечує факт керування транспортним засобом ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_1 , позбавленим такого права, 01.01.2026 16 год. 20 хв. на автодорозі № 08 553 км Бориспіль-Дніпро Запоріжжя-Маріуполь, Блок-Пост 3-05, не підлягають доказуванню в силу ст. 78 КАС України.
При цьому на вищевказаному відеозаписі ОСОБА_1 під час спілкування з працівниками поліції неодноразово повідомляє працівників поліції, що він намагався доставити свого брата ОСОБА_2 до найближчої медичної установи, оскільки той в той же день отримав травмування внаслідок удару ворожого FPV дрону. Про обставини поранення ОСОБА_2 також міститься інформація на відео у тому числі і від працівника поліції, який складав оспорювану постанову і повідомляв, що ОСОБА_2 забрала на блок посту швидка допомога. Під час розмови на питання поліцейського: «Куди їхали?» ОСОБА_1 повідомив: «У госпіталь», «..Брата віз», на питання поліцейського : «Що з братом?», ОСОБА_1 повідомив: «ФПВ» «... щока та в плечі щось сторчить..», «… я на ній рік не їздив, сів за руль у госпіталь відвезти..,бо це треба було...так сталося .., я сів за кермо чому, тому що він стікав кров`ю.., у мене прав не має…. я ж не «випендрювався», не газував, я їхав у госпіталь…, я не катався, я віз в госпіталь…, ..я у госпіталь віз, я рік за неї не сідав за кермо, я позбавлений прав, я вам сказав це відразу…він прийшов, що робить?... Сказати я не можу, чи не буду…не можу».
Отже, про причину керувати автомобілем, будучи позбавленим права керування, ОСОБА_1 з самого початку розмови повідомляв працівникам поліції, як і про обставини поранення ОСОБА_2 , що підтверджується відеозаписом. 
З медичної документації, а саме з первинної медичної картки №1, картки пацієнта, інформована добровільна згода пацієнта, які долучені до позовної заяви встановлено, що 01.01.2026 року о 16:15 ОСОБА_2 отримав вибухову травму, о 17:16 (початок операції) медичним підрозділом КМХ Юрківка ОСОБА_2 була надана невідкладна медична допомога від вибухової травми, з огляду на те, що ОСОБА_2 в той же день отримав важке травмування вибухове поранення у життєво важливі органи з кровотоком, що вбачається із обсягу та характеру медичних заходів для стабілізування його стану, що свідчить про те, що була реальною загроза життю та здоров`ю постраждалого ОСОБА_2 . 
Отже, вказана медична документація свідчить, що ОСОБА_2 01.01.2026 року о 16 год. 15 хв., отримав вибухову травму, а не травму пов`язану з ДТП, як про це зазначає відповідач у відзиві.
Вказані документи суд визнає належними доказами і підстав сумніватися у змісті наведеної інформації у вказаних документах не встановлено, а відсутність у фотокопії на першому аркуші підпису лікаря, не спростовує обставини отримання ОСОБА_2 у зазначений час вибухової травми, оскільки первинна медична картка №1 на другому аркуші містить підпис ПІБ МедП Пузирий О.В. Щодо карти пацієнта, то дійсно вона не підписана лікарем, як зазначає відповідач, проте ця карта не містить медичних висновків, оскільки за своєю формою передбачає внесення даних лабораторних досліджень проведених різними спеціалістами з метою їх узагальнення для подальшого визначення діагнозу і плану лікування. 
Також встановлено, що ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_1 в одному населеному пункті – с. Преображенка, Пологівського району, Запорізької області. 
З огляду на постійні обстріли Пологівського району Запорізької області різними видами озброєння, що є загальновідомим фактом, як і те, що у вищевказаному населеному пункті значна частина місцевих мешканців була вимушена евакуюватися внаслідок військової агресії рф проти України, а також з огляду на безпекову ситуацію у районі, в якому ведуться бойові дії, логічним є те, що задля звернення за сторонньою допомогою до інших мешканців с. Преображенка, які б погодилися транспортувати ОСОБА_2 до найближчої медичної установи, як про це зазначав відповідач, ОСОБА_1 міг знадобитися значний час, що в умовах критичного стану здоров`я ОСОБА_2 поєднаного із крововтратою, який вимагав невідкладної медичної допомоги, так як створював реальну загрозу життю ОСОБА_2 , та невідкладних дій з боку позивача, у тому числі і пов`язаних із керуванням транспортним засобом задля збереження життя брата. Інших реальних та своєчасних способів усунення небезпеки не існувало. 
Таким чином, водій ОСОБА_1 був вимушений негайно доставити пораненого брата до закладу охорони здоров`я після отримання ним вибухової травми, що супроводжувалася значною крововтратою та створювало реальну загрозу життю, а можливості виклику швидкої медичної допомоги або використання іншого способу транспортування не було, зволікання з доставленням до лікарні створювало безпосередню загрозу життю потерпілого, а тому факт керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування, ОСОБА_1 мав місце виключно у зв`язку з виникненням стану крайньої необхідності.
За таких обставин дії водія були вчинені у стані крайньої необхідності, з метою усунення небезпеки, яка безпосередньо загрожувала життю людини, та підпадають під дію статті 17 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виключає адміністративну відповідальність. Згідно зі ст. 17 КУпАП, такі дії не є адміністративним правопорушенням.
Щодо посилання відповідача як на доказ правомірності дій поліцейського на рапорт працівника поліції, то суд зазначає, що рапорт не може бути визнаний судом, як належний та допустимий доказ вини Позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки у розумінні ст. 251 КУпАП, рапорт не може вважатися належним і допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення. Така, позиція узгоджується із висновком Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, який викладений у Постанові від 20.05.2020 року в справі за № 524/5741/16-а.
Доводи відповідача щодо того, що поліцейський прийшов до висновку, що травми отримані братом позивача були наслідком ДТП, брата поруч не було, а тому підстав вважати дії позивача вчиненими у стані крайньої необхідності немає, спростовуються даними медичної документації про вибуховий характер травм ОСОБА_2 та даними відеозапису, з якого встановлено, що ОСОБА_1 від перших хвилин спілкування з поліцейським повідомляє про те, що ОСОБА_2 зазнав травм від ФПВ, і ОСОБА_1 сів за кермо, щоб доставити брата у госпіталь.
Щодо доводів відповідача, що представником позивача не надано доказів того, що хтось інший, аніж ОСОБА_1 , не мав змоги доправити його брата до місця призначення, а надані відповідачем документи свідчать про те, що у с.Преображенка 371 мешканець, будь-хто з яких міг би доставити ОСОБА_2 до лікарні, то ці доводи суд відхиляє з огляду на таке. 
Список наданий відповідачам не містить жодної офіційної назви, а є лише переліком даних про певних громадян, відтак неможливо встановити, чи були вони реальними мешканцями с. Преображенка Пологівського р-н, Запорізької області станом на 01.01.2026 року. Крім того, невідоме жодне джерело походження даного списку, що вказує на неналежність такого документу як доказу в даній справі.
Тим більше, надання цього списку не свідчить про ті обставини, що вказані у списку особи змогли б вчасно надати реальну допомогу в доставленні травмованого ОСОБА_2 до найближчої медичної установи з наступних причин: наявність справного транспорту в таких осіб; наявність в таких осіб посвідчення водія; вміння такими особами керувати транспортними засобами; перебування таких осіб, за вищевказаними адресами станом на дату та час подій; їхня добровільна згода на надання такої допомоги ОСОБА_2 ; відстань від місця ураження ОСОБА_2 . FPV – дроном до місця мешкання таких громадян; час необхідний для з`ясування всіх вищеперелічених пунктів.
Також, з навігаційного сервісу Google Maps встановлено, що с. Преображенка Пологівського р-н Запорізької області по територіальному розміщенню має значну протяжність (більше 5 км), і закономірним є те, що при виникненні стану надзвичайної ситуації такого характеру пошук осіб, які б реально змогли б надати допомогу, займає значний час, що в умовах виникнення реальної загрози життю чи здоров`ю людини може мати вирішальне значення для оперативного надання такої допомогу.
Отже, суд дійшов висновку, що дії позивача були спрямовані виключно на врятування життя людини, а завдана шкода у вигляді формального порушення правил допуску до керування транспортним засобом є менш значною, ніж шкода, яка могла настати у разі бездіяльності і позивач намагався врятувати життя ОСОБА_2 який отримав серйозні вибухові травми, тобто намагався відвернути настання більш суттєвих негативних наслідків, оскільки ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами та за допомогою інших сторонніх осіб (вкрай обмежений час для пошуку інших водіїв в с. Преображенка чи мобільного зв`язку для виклику карети швидкої медичної допомоги чи поліції), а тому доводи відповідача щодо недоведення вказаних обставин суд відхиляє.
Враховуючи , що дії позивача не є адміністративним правопорушенням, оскільки вчинені в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки життю та здоров`ю людини, яка за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, і заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода, склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, у діях позивача відсутній, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо скасування оскаржуваної постанови., а провадження по справі підлягає закриттю з наведених вище підстав і фактичних обставин справи.
Щодо вимоги позивача про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення протиправною, то вона задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Отже, КАС України, встановлено вичерпний перелік рішень суду, які він уповноважений постановити за результатами розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, що унеможливлює задоволення позову в частині визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення протиправною, а тому в цій частині позову слід відмовити.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-78, 90, 139, 241-247, 255, 257, 269, 286 КАС України, суд
УХВАЛИВ :
Адміністративний позов ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити частково.
Скасувати постанову серії ББА№ 721869 від 01.01.2026 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складену старшим інспектором СРПП Відділу поліції №4 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області Качаном Віталієм Вікторовичем відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Закрити справу відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
В решті частині вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Ю.В. Апаллонова