П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28300/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В. Дата і місце ухвалення: 30.10.2025 р., м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити виплату грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 ) в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що набув право на отримання грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) у визнанні права ОСОБА_1 на отримання грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 вчинити дії щодо виплати ОСОБА_1 грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», з урахуванням вимог Окремого доручення Міністра оборони України від 26.09.2025 №5601/уд.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 30.10.2025 р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що умовами виплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження військової служби в бойових умовах є:
- проходження військової служби на посадах рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань;
- прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р.;
- проходять військову службу (тобто є діючими військовослужбовцями, перебувають у списках військової частини, станом на дату набрання чинності ПКМУ № 153 - 13.02.2025);
- на момент призову чи прийняття на військову службу були у віці від 18 до 24 років;
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності ПКМУ 153 (у разі отримання поранення (каліцтва, контузії) пов`язаного із захистом Батьківщини, строк участі в бойових діях може бути меншим);
- військовослужбовець не притягався до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився.
Апелянт наголошує, що у спірних правовідносинах, позивач був звільнений та виключений зі списків особового складу військової частини до набрання чинності ПКМУ № 153, тому обов`язкова умова, щодо проходження служби та перебування у списках військової частини станом на 13.02.2025, позивачем виконана не була. Відповідно право на отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої п. 4 ПКМУ № 153, на думку апелянта позивач не набув.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, а також додаткові пояснення, згідно яких зазначається про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції. Позивач зазначає, що звільнення за станом здоров`я є офіційним підтвердженням того, що він не міг продовжувати службу саме через бойове поранення. Тобто звільнення не є підставою для відмови, а навпаки є об`єктивним доказом причинного зв`язку між пораненням та неможливістю продовжити службу і, відповідно, неможливістю “залишатися у списках” станом на 13.02.2025.
Якщо тлумачити Постанову №153 так, як пропонує апелянт, виникає очевидно несправедливий та дискримінаційний результат: поранений, який зберіг придатність і формально “дослужив” до 13.02.2025, отримує гарантію, тоді як поранений, який став непридатним і був змушений звільнитися, цієї гарантії позбавляється. Такий підхід суперечить соціальній меті Постанови №153 та загальним засадам верховенства права, рівності й недискримінації.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_3 , виданим 25.06.2025, орган видачі 5112.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 12.05.2022 №123, солдат запасу ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про мобілізацію». На момент призову ОСОБА_1 виповнилось 21 рік.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 20.01.2023 №21 солдат ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та переміщений наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.01.2023 №2 о/с для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2023 №22 солдата ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення з 21 січня 2023 року.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №546/4 від 06.09.2024, ОСОБА_1 , солдат по мобілізації, місце служби, посада: розвідник-радіотелеграфіст 3 взводу роти розвідки спеціального призначення ВЧ НОМЕР_1 НГУ ІНФОРМАЦІЯ_4 , 28.06.2023р. отримав ВТ: ВОСП лівої підколінної ямки із значним дефектом м`яких тканин, пошкодженням судинно-нервового жмутку з плегією лівої стопи, часткову травматичну ампутацію І пальця лівої стопи; ВОСП м`яких тканин лівого плеча та спини.
Довідка командира частини про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України №6130 від 21.08.2023р. Посвідчення НОМЕР_5 , видане 06.07.2023 ГУ НГУ. Довідка командира про обставини травми №3/29/13-35 від 26.08.2023. Акти про нещасний випадок (поранення) ФН-І №382/23 від 26.08.2023р., ФН-5 від 26.08.2023р., Ф100 надана в ПХВ ВМКЦ ЦР «Юрківка».
Згідно свідоцтва про хворобу №6418 від 08.11.2024 (Додаток 11 до наказу МОУ №402) ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі ст.76 А графи ІІ Розкладу хвороб.
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААД №197223 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, поранення пов`язане із захистом Батьківщини (ступінь втрати працездатності 70%).
ОСОБА_1 є ветераном війни – особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи (п. 11 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_6 від 20.11.2021.
Також відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 від 06.07.2023 ОСОБА_1 є учасником бойових дій (п. 19 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Вказане також підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру ветеранів війни №20250507-00031852 від 07.05.2025.
Відповідно до електронного військово-облікового документу, сформованого за допомогою застосунку РЕЗЕРВ+, ОСОБА_1 виключений з військового обліку.
Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» підтверджено, що щодо ОСОБА_1 відсутні відомості: про притягнення до кримінальної відповідальності; про наявність незнятої чи непогашеної судимості; про розшук.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2024 №313 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнено з військової служби наказом командира військової частини НГ України від 30.09.2024 №72 о/с у відставку Збройних Сил України за станом здоров`я, відповідно до п.п. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 нагороджено відзнакою Президента України «ЗА ОБОРОНУ УКРАЇНИ» на підставі Указу Президента України від 05.08.2022 року №559/2022.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо виплати грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11,02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» до Міністерства оборони України.
В свою чергу, Міністерство оборони України листом від 23.06.2025 №220/13/Вих.3ВГ/48241 заяву позивача направило до Національної гвардії України для надання відповіді заявнику.
Листом від 10.07.2025 №3/10/1/2-М-190-ЕП командування ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомило ОСОБА_1 , що відповідно до умов постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» право на отримання грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень мають військовослужбовці, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, починаючи з 24.02.2022, брали безпосередню участь у бойових діях протягом не менше шести місяців та продовжують проходити військову службу станом на 13.02.2025 року. На день набрання чинності Постановою, Позивач був звільнений з військової служби.
Приймаючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що виплата грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» лише особам, у яких наявне захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), одержаних під час захисту Вітчизни, але за умови подальшого проходження ними військової служби (тобто визнання таких осіб придатними до військової служби), буде дискримінаційним відносно осіб, які отримали інвалідність, пов`язану із захистом Батьківщини та є непридатними до подальшої військової служби.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон 2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до пункту 4 Постанови № 153 установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Розглядаючи справу колегія суддів встановила, що позивач прийнятий на військову службу наказом командира військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 12.05.2022 №123 за призовом під час мобілізації в період запровадження воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію". Тобто станом на дату прийняття на військову службу останньому виповнилось повних 21 рік.
В той же час, наказом командира від 30.09.2024 №72 о/с позивач звільнений відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби по особовому складу у відставку за станом здоров`я. Наказом командира від 21.10.2024 №313 позивач виключений із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2024 №313 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнено з військової служби наказом командира військової частини НГ України від 30.09.2024 №72 о/с у відставку Збройних Сил України за станом здоров`я, відповідно до п.п. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, станом на дату набрання чинності Постанови №153 (13.02.2025) та на дату звернення щодо здійснення нарахування та виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 мільйон гривень, позивач не проходив військову службу та не був діючим військовослужбовцем.
В апеляційній скарзі апелянт, не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, зазначає, що у відповідності до абзацу 4 пункту 4 Постанови № 153, однією з підстав для отримання одноразової грошової винагороди за тривалістю проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень є проходження військової служби на момент набрання чинності цієї постанови, тобто на думку апелянта зазначена постанова не передбачає можливості отримання такої винагороди особами, які не є військовослужбовцями.
Так, колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги та зазначає, що у відповідності до абзацу 4 пункту 4 Постанови № 153 дійсно однією з вимог для отримання одноразової грошової допомоги є проходження військової служби.
Слід зазначити, що принцип соціальної справедливості та конституційний обов`язок держави щодо захисту своїх захисників вимагає однакового підходу до всіх осіб, які з ризиком для життя виконували військовий обов`язок. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про хворобу №546/4 від 06.09.2024, солдат по мобілізації, місце служби, посада: розвідник-радіотелеграфіст 3 взводу роти розвідки спеціального призначення ВЧ НОМЕР_1 НГУ ІНФОРМАЦІЯ_4 , 28.06.2023р. отримав ВТ: ВОСП лівої підколінної ямки із значним дефектом м`яких тканин, пошкодженням судинно-нервового жмутку з плегією лівої стопи, часткову травматичну ампутацію І пальця лівої стопи; ВОСП м`яких тканин лівого плеча та спини.
Згідно свідоцтва про хворобу №6418 від 08.11.2024 (Додаток 11 до наказу МОУ №402) ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі ст.76 А графи ІІ Розкладу хвороб.
З огляду на встановлені обставини, у цій справі склалась ситуація, коли позивач ОСОБА_1 у віці 21 рік був добровільно призваний по мобілізації для проходження військової служби під час воєнного стану, брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій та отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Колегія суддів наголошує, що в даному випадку, позивач був звільнений з військової служби з незалежних від нього обставин, а саме за станом здоров`я у зв`язку з наявністю інвалідності другої групи, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Згідно п. 3 ч. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» під непрямою дискримінацією розуміється ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Таким чином, позивач, отримавши поранення, яке призвело до виключення зі списків військового обліку за станом здоров`я, фізично не міг далі продовжувати службу та виконати свої обов`язки, тому застосування формальних вимог постанови КМУ №153 в даному випадку створює правову прогалину та ігнорує реалії воєнного часу. 
Слід звернути увагу, що метою цієї постанови є підвищення мотивації та винагорода за ризик, а не покарання тих, хто найбільше постраждав, захищаючи державу, що ставить в нерівне положення військовослужбовців, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, але виключені з військової служби у зв`язку з отриманням поранення під час захисту Батьківщини, з тими хто за аналогічних підстав продовжує проходити службу.
На переконання колегії суддів, виплата передбачена постановою КМУ №153 має розглядатися як невід`ємна частина гарантій соціального захисту, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
В даному випадку позивачем дотримано усіх умов передбачених постановою КМУ №153, окрім проходження ним військової служби на момент набрання чинності цією постановою, про що підтверджується матеріалами справи та не заперечується апелянтом.
Отже, колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_1 , передбаченої постановою КМУ №153 виплати лише через обставини, які не залежали від волі військовослужбовця, а саме отримання травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим він був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, за умови дотримання ним усіх інших вимог, а саме у віці 21 рік ОСОБА_1 був добровільно призваний по мобілізації для проходження військової служби під час воєнного стану, брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнний (бойових) дій є порушенням принципу легітимних очікувань та справедливості.
З огляду на викладене, у сукупності норм законодавства України, колегія суддів вважає, що дії відповідача, на переконання суду, не відповідатимуть меті прийняття Постанови № 153, а саме підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та матиме ознаки дискримінації.
Стаття 1 Протоколу №12 поширює обсяг захисту не лише на «будь-яке передбачене законом право», а й навіть ширше («Союз церков «Слово життя» та інші проти Хорватії» (Savez crkava “Rijeи ћivota” and Others v. Croatia), 2010, §104). Це походить з частини 2 вказаного положення, де також зазначено, що ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади.
Формою непрямої дискримінації можуть бути непропорційно негативні наслідки загальної політики або заходів, які хоч і сформульовані нейтральними термінами, мають особливий дискримінаційний вплив на конкретну групу («Біао проти Данії» (Biao v. Denmark) [ВП], 2016, §103; «Д.Г. та інші проти Чеської Республіки» (D.H. and Others v. the Czech Republic) [ВП], 2007, §184; «Сампаніс та інші проти Греції» (Sampanis and Others v. Greece), 2008, § 67). Хоча політика або заходи, про які йдеться, можуть не бути спрямовані на конкретну групу, проте вони можуть непрямо дискримінувати таку групу («Г`ю Джордан проти Сполученого Королівства» (Hugh Jordan v. the United Kingdom), 2001, § 154; «Хогендейк проти Нідерландів» (Hoogendijk v. The Netherlands) (ухв.), 2005). Непряма дискримінація не обов`язково вимагає дискримінаційного наміру («Біао проти Данії» (Biao v. Denmark) [ВП], 2016, §103; «Д.Г. та інші проти Чеської Республіки» (D.H. and Others v. the Czech Republic) [ВП], 2007, §184). Крім того, непряма дискримінація може виникнути з нейтральної норми («Хогендейк проти Нідерландів» (Hoogendijk v. the Netherlands) (ухв.), 2005), з de facto ситуації («Зарб Адамі проти Мальти» (Zarb Adami v. Malta), 2006, § 76) або з політики («Тапаєва та інші проти Росії» (Tapayeva and Others v. Russia), 2021, § 112).
Суд враховує також положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно, оцінюючи правомірність дій відповідача, з урахуванням принципу заборони дискримінації, керуючись критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, дійшов висновку про задоволення позову, а тому рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 29 січня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук