ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/8861/24
Номер провадження 22-ц/818/1068/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року в складі судді Тимош О. М. по справі № 619/8861/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про повернення дітей до місця їх проживання та визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про повернення дітей до місця їх проживання та визначення місця проживання дітей.
Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Батько дітей ОСОБА_2 у липні 2023 року разом з дітьми виїхав у невідомому напрямку (з його слів, за межі України) без її згоди, змінивши постійне місце проживання дітей, яким відповідно до укладеного між сторонами договору про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей від 26 січня 2023 року є житло за адресою: АДРЕСА_1 . Службою у справах дітей по Салтівському району м. Харкова Департаменту у справах дітей Харківської міської ради було здійснено вихід за вказаною адресою, проте ОСОБА_2 двері не відчинив.
Просила повернути дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , та визначити місце проживання дітей за місцем проживання матері за вказаною адресою.
02 грудня 2024 року відповідач ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що 24 січня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , враховуючи постійне проживання ОСОБА_1 у Федеративній республіці Німеччина, з метою захисту дітей уклали нотаріально посвідчений договір про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей, сплати аліментів, відповідно до якого визначили постійним місцем проживання дітей місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Договір діє до повноліття дітей, зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. З урахуванням договору та вимог законодавства, ОСОБА_2 зареєстрував місце проживання дітей як внутрішньо переміщених осіб за вказаною адресою. При цьому, ОСОБА_1 за майже два роки жодного разу не сплатила передбачені договором аліменти на утримання дітей. Позивачка обрала постійне проживання у Німеччині після 24 лютого 2022 року, оскільки хвилювалася за своє життя та здоров`я. Зазначений договір є чинним, до нього не вносилися зміни, доповнення, він не визнавався рішенням суду нікчемним, недійсним, розірваним тощо. Наразі відсутні законні підстави для повернення дітей за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, с. Руська Лозова перебуває на незначній відстані від кордону з рф, часто перебуває від обстрілами, що створює загрозу для життя та здоров`я населення.
12 березня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшла заява, в якій орган опіки та піклування вказав, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , 2010 року народження, досягли чотирнадцятирічного віку та наділені правом самостійно за власним бажанням прийняти рішення щодо свого місця проживання, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для розгляду даного питання органом опіки та піклування, просив розглянути справу за його відсутності.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду мотивовано тим, що діти сторін досягли 14-річного віку і можуть самостійно обирати місце проживання з одним з батьків, доказів того, що діти виявили бажання проживати з нею, позивачка не надала, а місце проживання дітей з батьком визначено договором між сторонами, який є чинним. До того ж, сама позивачка наразі перебуває за межами України, доказів наявності у неї житла у с. Руська Лозова, де вона просить визначити місце проживання дітей, не надано, це село є територією можливих бойових дій. Отже, підстави для задоволення її вимог відсутні.
На вказане судове рішення 14 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Канделакі В.М. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд проігнорував надані нею докази того, що відповідач разом з дітьми виїхав з постійного місця проживання без її згоди, помилково не застосував до спірних правовідносин ст. 162 СК України та порушив принцип змагальності.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 22 січня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ОСОБА_1 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 106-107), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 100);
Адвокатом Канделакі Володимиром Михайловичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано 26 листопада 2025 року (т. 2, а.с. 103);
ОСОБА_2 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 108-109), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 101).
Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради отримано 30 листопада 2025 року (т. 2, а.с. 105).
19 січня 2026 року від адвоката Канделакі Володимира Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 12, 13 том 1).
24 січня 2023 року між ОСОБА_1 (матір) та ОСОБА_2 (батько), від імені якого діяв ОСОБА_5 , разом "Батьки" або "Сторони" укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей, сплати аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Деркачем О. О., зареєстрований в реєстрі за № 44 (а.с. 7-10, 43-45, 112-115 том 1). 
Зі змісту договору встановлено, що сторони уклали договір без будь-якого примусу, насильства або погроз, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності вимог, згідно з вільним волевиявленням, з наміром врегулювати на майбутнє відносини, що стосуються питання участі у вихованні та утриманні спільних дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
Сторони домовились, що враховуючи постійне місце проживання матері у Федеративній республіці Німеччина та необхідності захисту прав дітей, батько та мати укладають цей договір (п. 1 договору).
Батьки визначили місце проживання дітей таким чином: постійним місцем проживання дітей є місце проживання батька: АДРЕСА_1 . Мати надала згоду на зміну місця реєстрації на фактичне місце проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 . У разі зміни місця проживання дітей батько попереджає матір про нове місце проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Мати має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дітьми, брати дітей із собою для проведення спільного дозвілля (п. 2 договору).
Мати надає батькові утримання (аліменти) для дітей, сплачує щомісяця у твердій грошові сумі у гривні у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину (п.6, п.7 договору).
Всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства (п. 17 договору).
За згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом цей договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку (п.18 договору).
Цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повноліття дітей (п.24 договору).
ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , мають фактичне місце проживання як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05 травня 2023 року № 6343-5002746761, від 11 травня 2023 року № 6343-5002756296, від 05 травня 2023 року №6343-5002746719 (а.с. 46, 47, 48 том 1).
З листа ДП "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України" від 03 квітня 2025 року № 013-1082 вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають діючі довідки в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб та отримували допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам в Управлінні соціального захисту населення Салтівського району м. Харкова. Останнє нарахування допомоги - лютий 2024 року (а.с.184 том 1).
Також листом від 23 квітня 2025 року 013-1288 ДП "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України" повідомило, що станом на 22 квітня 2025 року в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , є інформація, що вони мають діючі довідки ВПО, адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 203 том 1). 
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 10 січня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , інформація про зареєстрованих осіб відсутня (а.с. 98 том 1).
Згідно з листом Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 28 серпня 2024 року №04-22/1993/24 спеціалістами ССД по Салтівському району було здійснено вихід за адресою місця проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , але двері квартири ніхто не відчинив. Для з`ясування обставин, викладених у заяві, ОСОБА_2 був запрошений до ССД по Салтівському району, але не з`явився (а.с. 11 том 1). 
У відповіді Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 25 листопада 2024 року № 04-22/2881/24 на ім`я ОСОБА_7 повідомлено, що для з`ясування обставин, викладених у зверненні, та проведення бесіди було здійснено дзвінок ОСОБА_2 за номером телефона, який вказано в заяві, але додзвонитись не вдалося. Також працівниками ССД по Салтівському району здійснено вихід за адресою проживання дітей з батьком: АДРЕСА_1 . З`ясувалося, що за даною адресою знаходиться дев`ятиповерховий будинок, який складається з семи під`їздів. Вказана квартира перебуває в шостому під`їзді, до якого не вдалося зайти, бо двері були зачинені через електронний пристрій, який мається на вхідних дверях, теж ніхто не відчиняв. Також зазначили, що враховуючи те, що діти досягли чотирнадцяти років, та мається договір про проживання дітей з батьком, розглянути питання про визначення місця проживання дітей не вбачається можливим, у зв`язку з відсутністю на те законних підстав. У зв`язку з відсутністю інформації про місце перебування дітей, для вирішення питання про їх повернення, рекомендовано звернутися до правоохоронних органів із заявою про розшук (а.с. 131 том 1). 
Крім того, у жовтні 2024 року ОСОБА_8 звернулась до поліції із заявою про те, що в липні 2023 року батько їх спільних дітей - неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , - ОСОБА_2 виїхав разом із синами з місця мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , без її згоди. Відомості про вказану заяву внесено до ЄРДР 09 січня 2025 року за №12025221170000061 на підставі ухвали слідчого судді від 20 листопада 2024 року у справі №643/13009/24 (а.с. 79 том 1, а.с. 37 том 2).
Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року по справі № 643/1446/25 постанова старшого слідчого СВ Харківського РУП № 2 ГУ НП в Харківській області Рижова А. В. від 17 січня 2025 року про закриття кримінального провадження № 12025221170000061 від 09 січня 2025 року скасована. Судом встановлено, що слідчим допитано дітей, проте не допитано матір та батька, не надано оцінку підстави виїзду ОСОБА_2 разом із дітьми за кордон та правомірності перетину державного кордону (а.с.35 том 2).
Відповідно до листа №191990-2025 від 03 вересня 2025 року ХРУП №2 ГУНП в Харківській області на теперішній час досудове розслідування по кримінальному провадженню №12025221170000061 від 09 січня 2025 року триває і проводиться старшим слідчим О. Іващенком (а.с.36 том 2).
22 квітня 2025 року суддею Дергачівського районного суду Харківської області відкрито провадження у справі № 643/243/25 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей, сплати аліментів (а.с. 239-241 том 1).
З відомостей ЄДРСР вбачається, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено, розірвано договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей, сплати аліментів від 26 січня 2023 року між нею та ОСОБА_2 , однак на вказане рішення подано апеляційну скаргу, та воно не набрало законної сили.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 
Частиною 3 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.
Отже, у судовому порядку можливе вирішення спору між батьками щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Такий висновок відповідає викладеному у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.
У статті 162 СК України визначено, що у разі якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. 
Відповідно до ч.2 статті 162 СК України дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. 
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19), у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20, від 09 жовтня 2024 року у справі № 453/1515/22.
Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.
Підпунктом b пункту 1 статті 13 Гаазької конвенції 1980 року встановлено, що суд не зобов`язаний виносити рішення про повернення дитини, якщо існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). 
Як встановлено судом, у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про визначення з нею місця проживання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх повернення за її місцем проживання, посилаючись на те, що їх батько змінив місце проживання дітей без її згоди та виїхав за межі України.
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досягли віку чотирнадцяти років. 
Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечується позивачкою, що діти з 2023 року проживали разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору між батьками від 26 січня 2023 року. Станом на час розгляду справи цей договір є чинним, не визнаний недійсним, рішення суду про його розірвання не набрало чинності.
Доказів того, що діти добровільно виявили бажання проживати саме з нею, а не з батьком, позивачкою не надано.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення, правильно встановивши обставини справи, врахував положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, а тому обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання неповнолітніх дітей, які вправі самостійно обирати місце проживання з одним з батьків, з матір`ю. 
Зміст статті 162 СК України також свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини, тож суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її застосування до спірних правовідносин.
При цьому, положення вказаної статті покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, натомість неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після укладення договору між батьками з матір`ю не проживали, й відповідно відповідач самочинно не змінював їх місце проживання, а тому вказана норма права не може бути застосована до спірних правовідносин.
До того ж, загальновідомими є обставини про те, що Україна перебуває у стані війни, повітряні ракетні удари здійснюються протягом всього часу війни на всій території України.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 09 лютого 2023 у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21, від 04 липня 2023 року у справі № 127/12587/22, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки дитини і права на життя, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, тому, з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя.
Доказів про те, що перебування дітей з батьком за межами України на час дії воєнного стану в Україні створюватиме реальну небезпеку для їх життя, здоров`я і морального виховання, позивачкою не надано. 
Крім того, ОСОБА_1 , перебуваючи у Німеччині, просить повернути дітей для проживання у с. Руська Лозова Харківської області, зазначаючи про свою можливість негайного повернення до України для проживання разом з дітьми. Однак, будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 має законні підстави користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 , та що умови у такому житлі є придатними для проживання дітей, суду не надано. До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що населений пункт с. Руська Лозова, який відноситься до Дергачівської міської територіальної громади Харківського району Харківської області, з 13 вересня 2022 року є територією можливих бойових дій відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 25 лютого 2025 року № 376, та проживання дітей в зазначеному населеному пункті створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров`я, що вочевидь не відповідає якнайкращим інтересам дітей.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, зводяться до повторного викладу аргументів позову, яким судом першої інстанції надано належну оцінку, тому підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачається.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина