ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/18178/25 пров. № А/857/43002/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання – Волчанського А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року у справі №380/18178/25 за адміністративним позовом Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - ОСОБА_1 про скасування постанови,-
суддя в 1-й інстанції – Коморний О. І.,
дата ухвалення рішення – 08 жовтня 2025 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 08 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Позивач – Територіальне управління Служби судової охорони у Львівській області звернулося в суд з позовом до відповідача – Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - ОСОБА_1 , в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грейди Б.І. від 28 серпня 2025 року у ВП №75909344 про накладення штрафу на Територіальне управління Служби судової охорони у Львівській області у сумі 10200 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративни суду від 08 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обгрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що керівництвом ТУ ССО, у межах повноважень, вжито всіх можливих заходів для забезпечення нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, однак виділення коштів із Державного бюджету України не залежить від волевиявлення ТУ Служби. Виконання цього судового рішення потребує додаткового часу та виконання дій, які не залежать безпосередньо від ТУ ССО. Зауважує, що, оскільки виділення коштів із Державного бюджету на погашення заборгованості не залежить від волевиявлення ТУ ССО, тому у діях Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області відсутні ознаки вини та умислу щодо невиконання у повному обсязі судового рішення, як умови притягнення особи до відповідальності та накладення, у цьому випадку, штрафу. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник позивача (апелянта) – Садовий В. Ф. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Представник третьої особи – Федик С. Є. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Відповідач у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 380/3501/23 позов ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року №168 у розмірі 30000 грн 00 коп. щомісячно з 24 лютого 2022 року. Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року №168 з 24 лютого 2022 року. Стягнуто з Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн 00 коп.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2024 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі №380/3501/23 змінено, та абзац третій резолютивної частини рішення викладено у такій редакції: “Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за кожний місяць служби з 24 лютого 2022 року у розмірі 30000 грн на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року №168”.
10 вересня 2024 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Джусом Орестом Романовичем відкрито виконавче провадження ВП №75909344 на підставі виконавчого листа № 380/3501/23 від 20 червня 2024 року.
Постановою від 24 березня 2025 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому проваджені ВП №75909344 на Територіальне управління Служби судової охорони у Львівській області накладений штраф за невиконання без поважних причин рішення суду у розмірі 5100 грн.
Територіальним управлінням була подана адміністративна позовна заява про скасування зазначеної постанови державного виконавця, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 380/6205/25 в задоволенні позову відмовлено.
Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грейдою Богданом Івановичем у виконавчому проваджені ВП №75909344 винесено постанову від 28 серпня 2025 року про накладення штрафу, якою за повторне невиконання рішення без поважних причин, що зобов`язує боржника виконати певні дії на ТУ Служби накладений штраф у подвійному розмірі на користь держави у розмірі 10200 грн.
Позивач не погоджуючись із постановою про накладення штрафу, звернувся із цим позовом до суду.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу останнім встановлено факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин, при цьому, відсутність фінансування не може бути перешкодою для нарахування грошових коштів, оскільки без такого нарахування виконати судове рішення в частині виплати позивач не зможе, навіть якщо для цього виділять необхідні кошти, а тому оскаржена постанова від 28 серпня 2025 року є такою, що відповідає встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям законності та обґрунтованості, відтак підстави для її скасування відсутні.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Ч.3 ст.14 КАС України передбачає, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За змістом ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч.4 ст.372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у вказаному Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, вказаним Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до вказаного Закону, а також рішеннями, які відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню.
Правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. При цьому, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника. Встановлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, а також дотриманням сторонами виконавчого провадження своїх обов`язків.
Зокрема, ч.1 ст.18 вищезазначеного Закону №1404-VIII передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Згідно з п.1 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Відповідно до п.16, п.18 вищезазначеної статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
За змістом ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно з ч.1 ст.63 Закону України “Про виконавче провадження” за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 вказаного Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідно до ч.2 ст.63 Закону України “Про виконавче провадження” у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Ч.3 ст.63 Закону України “Про виконавче провадження” передбачає, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
За змістом ст.75 Закону України “Про виконавче провадження” у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2024 року на виконання судового рішення у справі №380/3501/23 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Джусом Орестом Романовичем відкрито виконавче провадження ВП №75909344 на підставі виконавчого листа №380/3501/23 від 20 червня 2024 року.
Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грейдою Богданом Івановичем за повторне невиконання рішення без поважних причин у виконавчому проваджені ВП №75909344 винесено постанову від 28 серпня 2025 року про накладення штрафу у подвійному розмірі на користь держави у розмірі 10200 грн.
Щодо покликань апелянта на те, що з метою виконання рішення суду він звертався до Служби судової охорони із листами про виділення додаткових кошторисних призначень, в тому числі на нарахування та виплату додаткової винагороди, нарахування єдиного соціального внеску, відшкодування судового збору/правничої допомоги, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі доводи не є тією обставиною, що свідчить про вжиття усіх можливих заходів боржником на виконання судового рішення.
Крім того, зі змісту виконавчого листа вбачається, що такий містить вимогу зобов`язального характеру, а саме: зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за кожний місяць служби з 24 лютого 2022 року у розмірі 30000 грн на місяць, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року №168, тобто додаткова винагорода за кожний місяць служби з 24 лютого 2022 року у розмірі 30000 грн на місяць повинна бути відповідачем нарахована та виплачена, що свідчить про те, що послідовність виконання рішення містить окремі елементи: зобов`язання нарахування грошових коштів та зобов`язання виплати грошових коштів.
При цьому, нарахування коштів здійснюється незалежно від наявності коштів на рахунку боржника і чинне законодавство не містить норми, яка забороняє нараховувати кошти за умови їх відсутності чи неналежної кількості на рахунках боржника.
Крім того, доводи апелянта про те, що з огляду на відсутність бюджетного фінансування, боржник не мав можливості здійснити виплату коштів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказів того, що грошова допомога стягувачу у виконавчому провадженні була нарахована або що її нарахування було неможливим відповідно до судового рішення не надано.
З врахуванням наведених вище обставин, колегія суддів зазначає, що наведені позивачем обставини не свідчать про наявність поважних причин для невиконання рішення суду, що набрало законної сили, та, відповідно, не доводять протиправності оскарженого рішення, при цьому, відсутність фінансування не може бути перешкодою для нарахування грошових коштів, оскільки без такого нарахування виконати судове рішення в частині виплати позивач не зможе навіть якщо для цього виділять необхідні кошти. 
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що державним виконавцем правомірно прийнято постанову від 28 серпня 2025 року про накладення штрафу на Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області у розмірі 10200,00 грн за невиконання рішення суду, оскільки на дату прийняття спірної постанови про накладення штрафу належні та допустимі докази виконання позивачем згаданого рішення суду відсутні.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.242, 243, 250, 268, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року у справі №380/18178/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.