Справа № 713/2658/25 
Провадження №2/713/32/26 
РІШЕННЯ 
іменем України

27.01.2026 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип`юка І.В., з участю секретарки судових засідань Паучек Є.В., представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , про припинення та визнання права власності на земельну ділянку,
УСТАНОВИВ:
Представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Демарчук Н.О. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , про припинення та визнання права власності на земельну ділянку.
У позові вказувала, що 30.01.2008 між ЗАT КБ «ПриватБанк» (після перейменування АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки дому.
Згідно з договором іпотеки відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який складається в цілому з: житлового будинку дерево, зазначеного в плані літ. «А», загальною площею 53,50 кв.м, в тому числі житловою площею 42,50 кв.м, з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами: сарай дерево літ. «Б», сарай дошка літ. «В», гараж дошка літ. «Г», вбиральня дошка літ. «Д», криниця бутова №1, огорожа штахетник №2.
Майно належало іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Штефюк Н.В., нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 23.01.2008 за реєстровим номером 457, зареєстрованого Вижницькому районному БТІ 23.01.2008 в реєстрову книгу №15, стор.126, за реєстровим №2459 та внесеного до Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.01.2008 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №1693/9.
Майно передавалося в іпотеку з невід`ємними приналежностями, що знаходяться в ньому. Предмет іпотеки зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності.
Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Цільове призначення предмету іпотеки - жила нерухомість. 
Згідно з п.8 Договору, у відповідності до ст.6 ЗУ «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку. Детальний опис якої зазначений у п.35.4 змінної частини договору, а саме йде посилання на земельну ділянку загальною площею 0,08 га, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_3 , де розташований предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.35.4. Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці 0,08 га, яка знаходиться в користуванні Іпотекодавця, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області 24.01.2008 за №330.
Іпотекодавець зобов`язується виготовити державний акт на вищезазначену земельну ділянку та передати її в іпотеку на протязі 12 місяців з часу підписання цього договору, про що будуть укладено додатково зміни та доповнення до іпотечного договору. На використання Іпотекодавцем земельної ділянки або його частини обмеження, обтяження не встановлені.
Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Банк залишає за собою право при отриманні Іпотекодавцем державного акту на земельну ділянку оформити заставну відповідно до вимог договору Іпотеки. Відповідно до п.35.5 сторони визначили, шо вартість предмета іпотеки складає 110000,00 грн. Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Вижницьке РБТІ» 23.01.2008 за №17469860, загальна вартість нерухомого майна становить 29220,00 грн.
При укладанні договору іпотеки, відповідачкою була надана довідка №330 від 24.01.2008, видана виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Чернівецької області, з якої вбачається, що житловий будинок, який належить ОСОБА_3 , розташований в АДРЕСА_1 , на земельній площею 0,08 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку.
Вказана земельна ділянка не приватизована, державний акт не виготовлявся.
21.09.2016 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк».
У процесі продажу даного житлового будинку позивачем було виявлено, що згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , наявний кадастровий номер земельної ділянки 7320555300:01:002.2524, загальною площею 0,0832 га, вид використання - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить на праві приватної власності Іпотекодавцю ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). Дата державної реєстрації земельної ділянки 24.01.2019, номер запису про право власності 30055560.
Позивач не може здійснити реалізацію права власності на будинок за відсутності права власності на земельну ділянку.
21.09.2016 до АТ КБ «ПриватБанк» перейшло право власності на предмет іпотеки - об`єкт нерухомості (житловий будинок) з огляду на встановлені у ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України приписи власник нерухомого майна має право вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.
Право власності попереднього власника нерухомого майна на спірну земельну ділянку на підставі ст.141 ЗК України припиняється у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на об`єкт нерухомості, що розташований на ній.
Вважають доведеним, що з набуттям АТ КБ «ПриватБанк» права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 до нього, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, перейшло належне попередньому власнику нерухомості право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7320555300:01:002:2524, загальною площею 0,0832 га.
Посилаючись на ст.ст.15, 16, 316, 317, 319, 321, 377, 392 ЦК України, ст.ст.120, 125, 141 ЗК України, ст.6 ЗУ «Про Іпотеку» просила:
1. Припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 7320555300:01:002:2524, площею 0,0832 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
2. Визнати за Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7320555300:01:00232524, площею 0,0832 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
3. Судові витрати покласти на відповідача.
У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача Ніколаєнко О.М. заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Ковалюк М.Г. заявлений позов не визнав. 
Підтримав відзив на позов, у якому зазначив, що предметом спору у цій справі є земельна ділянка з кадастровим номером 7320555300:01:002:2524, площею 0,0832 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , власником якої з 24.01.2019 є відповідачка, на якій розташований житловий будинок, який з 21.09.2016 перебуває у власності позивача.
Вказані об`єкти були предметом спору у справі №2-733/12 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , про звернення стягнення, яка розглядалася у Вижницькому районному суді.
28.08.2012 Вижницьким районним судом у справі №2-733/12 ухвалено рішення, яке набрало законної сили 10.09.2012, яким звернуто стягнення на житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 , як на предмет іпотеки за кредитним договором №CVVWGA00000002 від 30.01.2008, який укладений між позивачем та ОСОБА_4 , за яким відповідачка виступала майновим поручителем шляхом укладення договору іпотеки. 
Даним рішенням відмовлено у задоволенні вимоги про звернення стягнення на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок на який звернуто стягнення. Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги судом зазначено таке: «Стосовно вимоги позивача, про звернення стягнення на земельну ділянку, то суд вважає, що в цій частині в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки як вбачається з п.35.4 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язалася виготовити державний акт на вказану земельну ділянку та передати її в іпотеку на протязі дванадцяти місяців з часу підписання договору, про що повинні були бути укладені додатково зміни та доповнення до іпотечного договору, що зроблено не було. На використання іпотекодавцем земельної ділянки або його частини обмеження (обтяження) не встановлені, а доказів того, що вказана земельна ділянка належить саме відповідачу - суду не представлено».
Так, дійсно відповідно до п. 35.4. договору іпотеки від 30.01.2008, який укладений між сторонами спору відповідачка зобов`язувалася протягом одного року, який починає свій відлік з 31.01.2008. Таким чином, строк виконання (останній день строку) зобов`язання щодо виконання цього пункту договору настав 31.01.2009. З 01.02.2009 у позивача виникло право вимоги щодо зобов`язання відповідачки виконати цей пункт договору, а у разі виконання цього пункту, відтак і право звернення стягнення. Але позивач не скористався своїм правом вимоги щодо зобов`язання відповідачки виконати п.35.4 договору іпотеки, що у свою чергу тягне за собою наслідки, встановлені ст.267 ЦК України, які просить застосувати.
Оскільки умова договору, яка передувала виникненню права вимоги у позивача на земельну ділянку, як на предмет іпотеки, на якій розташований іпотечний житловий будинок, сторонами договору виконана не була, то у позивача і не виникло право вимоги щодо земельної ділянки, як предмету іпотеки, оскільки земельна ділянка не стала предметом договору іпотеки та на земельну ділянку не була оформлена Заставна.
Під жоден з критеріїв, зазначених у ст.5 ЗУ «Про іпотеку» земельна ділянка станом на 30.01.2008 не підпадала та право іпотеки на земельну ділянку не зареєстроване.
На підставі ст.17 ЗУ «Про іпотеку» з 21.09.2016 припинила дію іпотека за іпотечним договором і при цьому позивачу було достеменно відомо, що відповідачкою не виконані вимоги п.35.4 договору іпотеки та є рішення суду від 28.08.2012 про відмову у задоволенні позову, який подавався на підставі ст.6 ЗУ «Про іпотеку», на яку позивач посилається і у цьому позові. 
Станом на 21.09.2016 відповідачка не була власником земельної ділянки, а як слідує з матеріалів справи, стала її власником лише 24.01.2019, тобто після припинення дії іпотеки.
Також зазначила, що договір іпотеки укладався на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором №CVVWGA00000002 від 30.01.2008, який укладений між позивачем та ОСОБА_4 .
15.09.2015 Вижницьким районним судом у справі №713/1329/15 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000002 від 30.01.2008 в сумі 402028,93 гривень. Однак позивач не зазначає, що існує таке рішення та чи виконане це рішення станом на дату подання цієї позовної заяви. Оскільки у разі виконання цього рішення зобов`язання боржника буде припинено (ст.599 ЦК України), а відтак припиняється зобов`язання іпотекодавця та це буде самостійною підставою для відмови у позові.
У зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, шляхом реєстрації за позивачем права власності на житловий будинок мала б зменшитися на відповідну суму і сума боргу за кредитом. Разом з тим і земельна ділянка, згідно витягу №НВ-7300815222025 має нормативно грошову оцінку у сумі 278942,74 грн, а відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 06.11.2025, оціночна вартість земельної ділянки кадастровий №7320555300:01:002:2524 становить 5735916,97 грн, що у 13 разів перевищує суму боргу за кредитом, а загальна вартість з житловим будинком становить 6309508,67 грн, що у 15 разів перевищує суму боргу за договором позики.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і у зв`язку з цим на підставі ст.608 ЦК України припинилися його зобов`язання, а відтак і майнового поручителя. Вона не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 . 
Позивачем не враховано, що станом на момент укладення договору іпотеки та на момент реєстрації за ним права власності на житловий будинок, відповідачка не була ні власником, ні користувачем земельної ділянки, оскільки у позивача були відсутні права на земельну ділянку, які б посвідчувалися належними правовстановлюючими документами. Тому земельна ділянка не підпадає під жодний з критеріїв, зазначених у ст.6 ЗУ «Про іпотеку», ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.
Позивач не реалізував своє право на оформлення права на земельну ділянку при набутті права на житловий будинок, що є підставою для застосування строку позовної давності, який збіг по відношення до рішення суду 2012 року - 31.01.2017, а по відношенню до переходу права власності на ж/б у 2016 році - 22.09.2019, який просить застосувати.
Враховуючи, що право власності на земельну ділянку набуте відповідачкою на підставі безоплатної приватизації лише у 2019 році, то позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Їм необхідно було б оскаржити правовстановлюючий документ відповідачки на земельну ділянку та витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння.
Просив відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 01.09.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 24.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання на 10.00 год. 21.10.2025 року та встановлено відповідачці строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати відзив на позов.
Ухвалою суду від 11.12.2025 року зарито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Суд, заслухавши представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.
На підтвердження позовних вимог представником позивача надано такі докази:
копію договору іпотеки дому, укладеного 30.01.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , яка виступає майновим поручителем ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №773, за умовами якого:
35.1 предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.35.3 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 (по тексту - Позичальник) перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених Іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.
35.2 За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавцем за кредитним договором від 30.01.2008 №CVVWGA00000002, укладеного між Іпотекодержателем тп Позичальником по поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 79000,00 грн на строк з 30.01.2008 до 29.01.2018.
35.3 В забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором та Іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, а саме: житловий будинок загальною площею 53,50 м.кв з належними до нього надвірними будівлями і господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 і належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Штефюк Н.В., нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 23.01.2008 за реєстровим №457, зареєстрованого у Вижницькому РБТІ 23.01.2008 в реєстрову книгу №15 стор. 126, за реєстровим №2459 та внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.01.2008 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 11169319. 
35.4 Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 0,08 га (далі - Земельна ділянка), яка знаходиться в користуванні Іпотекодавця, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області 24 січня 2008 року за №330.
Іпотекодавець зобов`язується виготовити державний акт на вищевказану земельну ділянку та передати її в іпотеку на протязі дванадцяти місяців з часу підписання цього договору, про що будуть укладено додатково зміни та доповнення до іпотечного договору. На використання Іпотекодавцем земельної ділянки або його частини обмеження (обтяження) не встановлені. Цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку.
Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Банк залишає за собою право при отриманні Іпотекодавцями Державного акту на земельну ділянку оформити Заставну відповідно до вимог договору Іпотеки.
35.5 Сторони визначили, що вартість Предмета Іпотеки складає 110000,00 грн;
копію Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 02.06.2025, згідно якої - кадастровий номер 7320555300:01:002:2524; цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель - землі житлової та громадської забудови; вид використання - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; форма власності - приватна; площа земельної ділянки - 0,0832; місце розташування - АДРЕСА_1 ; власник - ОСОБА_3 ; дата державної реєстрації прав (в державному реєстрі прав) - 24.01.2019; номер запису про право (в державному реєстрі прав) - 30055560; орган, що здійснив державну реєстрацію права (в державному реєстрі прав) - Вижницька районна державна адміністрація;
копію витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-7300815222025 від 06.06.02025, згідно якого - нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7320555300:01:002:2524 становить 278942,74 грн;
копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-9966802932025, сформованого 12.06.2025, згідно якого – 19.02.2018 проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0832 га, кадастровий номер 7320555300:01:002:2524, цільове призначення – 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про власника відсутні, відомості про обтяження - відсутні, підстава – технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 18.08.2018, виготовлена ТОВ «Глобус КО», ОСОБА_5 ;
копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №399369276 від 15.10.2024, згідно якої - 
23.01.2008 на підставі договору купівлі-продажу ВКВ №910446 від 23.01.2008, посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В. проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 11169319;
30.01.2008 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31535326 від 23.09.2016, державний реєстратор Карвацька Г.Ф., Чернівецька міська рада, Чернівецька область, провела державну реєстрацію обтяження - заборону на нерухоме майно, особа, майно якої обтяжується - ОСОБА_3 , номер запису про обтяження - 16545893;
30.01.2008 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31535326 від 23.09.2016, державний реєстратор Карвацька Г.Ф., Чернівецька міська рада, Чернівецька область, провела державну реєстрацію іпотеки згідно договору іпотеки №773, посвідченого 30.01.2008 приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., іпотекодавець - ОСОБА_3 , іпотекодержатель - ЗАТ КБ «ПриватБанк», боржник - ОСОБА_4 , номер запису про іпотеку - 16545776;
21.09.2016 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31535326 від 23.09.2016, державний реєстратор Карвацька Г.Ф., Чернівецька міська рада, Чернівецька область, згідно договору іпотеки ВКВ №910541, посвідченого 30.01.2008 приватним нотаріусом, провела державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на житловий будинок літ. «А», загальною площею 53,50 кв.м, житловою площею 42,50 кв.м, з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: сараєм літ. «Б», сараєм літ. «В», гаражем літ. «Г», вбиральнею літ. «Д», криницею 1, огорожею №2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1035242973205.
На спростування позовних вимог та підтвердження заперечень проти позову представником відповідачки надано такі докази:
копію заочного рішення Вижницького районного суду від 15.09.2015 по цивільній справі №713/1329/15-ц, провадження №2/713/523/15, яке набрало законної сили 28.09.2015, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості та вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000002 від 30.01.2008 в сумі 402028,93 грн, судовий збір в сумі 3654,00 грн та 150,00 грн за розміщення оголошення в ЗМІ.
Даним рішенням встановлено, що 30.01.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CVVWGA00000002, згідно умов якого відповідач отримав кредит в сумі 79000,00 грн зі сплатою 16,08% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 29.01.2018.
Станом на 16.07.2015 сума загальної заборгованості становила 402028,93 грн, з яких: 69345,13 грн - заборгованість за кредитом; 99433,90 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1451,39 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 212416,18 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 19132,33 грн - штраф (процентна складова);
копію заочного рішення Вижницького районного суду від 28.08.2012 по цивільній справі №2-733/12, яке набрало законної сили 10.09.2012, яким задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про звернення стягнення та вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000002 від 30.01.2008 в розмірі 184994,02 грн звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 53,50 м.кв, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) початковою ціною 110000,00 грн, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
Виселено ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у Вижницькому РС УДМС України в Чернівецькій області.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 14360570, рах. № НОМЕР_2 , МФО 305299 судовий збір в сумі 1849,94 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Даним рішенням суду встановлено, що 30.01.2008 між позивачем та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CVVWGA00000002, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 79000,00 грн зі сплатою 16,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.01.2018.
В забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов`язань за договором кредиту №CVVWGA00000002 з відповідачем ОСОБА_3 30.01.2008 укладено договір іпотеки №CVVWGA00000002, згідно умов якого вона надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 53,50 м.кв з належними до нього надвірними будівлями і господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 і належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Посвідченого Штефюк Н.В., нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу 23.01.2008 за реєстровим №457, зареєстрованого у Вижницькому РБТІ 23.01.2008 року в реєстрову книгу №15 стор.126, за реєстровим №2459 та внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.01.2008 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 11169319. Сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 110000,00 грн.
ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору №CVVWGA00000002 від 30.01.2008 щодо строків погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом 05.07.2012 становила 184994,02 грн, з яких: 69795,13 грн - заборгованість за кредитом, 57118,51 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 715,60 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 48317,45 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 8797,33 грн - штраф (процентна складова).
Стосовно вимоги позивача, про звернення стягнення на земельну ділянку, то суд вважав, що в цій частині в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки як вбачається з п.35.4 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язалася виготовити державний акт на вказану земельну ділянку та передати її в іпотеку на протязі дванадцяти місяців з часу підписання договору, про що повинні були бути укладені додатково зміни та доповнення до іпотечного договору, що зроблено не було. На використання іпотекодавцем земельної ділянки або його частини обмеження (обтяження) не встановлені, а доказів того, що вказана земельна ділянка належить саме відповідачу - суду не представлено;
довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20251106-0010714656 від 06.11.2025, згідно якої - оціночна вартість земельної ділянки площею 832 кв.м, з кадастровим номером 7320555300:01:002:2524, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової та громадської забудови, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить 5735916,97 грн;
копію рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 10.09.2012 по цивільній справі №2-733/12, яким апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Змінено рішення Вижницького районного суду від 28.08.2012, виключено з його мотивувальної частини висновок суду про відмову в задоволенні позову про зняття відповідачки ОСОБА_3 з реєстраційного обліку. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Даним рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка на момент укладення договору іпотеки та на час вирішення спору в суді у власності ОСОБА_3 не перебувала, тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на земельну ділянку є правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка належить відповідачу згідно довідки виконкому Берегометської сільської ради №330 від 24.01.2008, є необґрунтованими, оскільки така довідка у матеріалах справи відсутня, вона не є правовстановлюючим документом, який би підтверджував право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку;
копію ухвали Вижницького районного суду від 18.12.2012 по цивільній справі №2-п-19/12/2401, якою відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Вижницького районного суду від 28.08.2012 по цивільній справі №2-733/12/2401 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення.
Вирішуючи позовні вимоги про припинення та визнання права власності на земельну ділянку, суд застосовує такі норми права.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №753/8671/21 та від 18.09.2023 у справі №582/18/21.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.377 ЦК України (у редакції, чинній на 21.09.2016 - час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
А відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на 21.09.2016 - час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зазначено, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
А у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18 викладено висновок про те, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК України).
Тлумачення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Така позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №127/23627/20 та від 05.12.2022 у справі №233/4580/20.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.
Така позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22 та від 22.04.2024 у справі №346/2744/21.
Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності 
Позовна вимога про визнання права власності на майно не відповідає належному способу захисту права особи, яка право власності на це майно не набула.
Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/667/18.
За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.
Тка позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20).
Касаційний суд вже робив висновки про те, що у разі коли позивач набув право власності на об`єкт нерухомого майна, ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання права на земельну ділянку у порядку ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.
Дана позиція викладена в постановах Верховного Суду від 01.02.2023 у справі №175/1997/20, від 14.06.2023 у справі №570/3677/21 та від 14.12.2023 у справі №372/4844/21.
У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. 
Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано.
Про це вказано у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №641/76/17.
Касаційний суд вже вказував, що:
- положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у ст.268 ЦК України. Так, у ч.1 ст.268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У ч.2 ст.268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.09.2022 у справі №385/321/20;
- серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не має вимоги іпотекодержателя до особи, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) про визнання права іпотеки (чи про визнання права іпотекодержателя або визнання предметом іпотеки чи іпотечним майном) при відчуженні предмета іпотеки. Сутність вимоги іпотекодержателя до особи, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) про визнання права іпотеки при відчуженні предмета іпотеки не виключає застосування до неї позовної давності. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.01.2025 у справі №127/12920/23.
Касаційний суд підкреслює, що:
серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку;
вимога іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку є «вимогою» у розумінні ст.ст.256, 268 ЦК України. Сутність вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, не може бути кваліфікована як негаторний позов.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
Положення ст.253 ЦК України поширюються на всі випадки встановлення початку перебігу строків. Касаційний суд, з урахуванням принципу розумності, враховує, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в ст.253 ЦК України.
Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19.
Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2022 у справі №385/321/20.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц зазначено, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. 
Про це також вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16 вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст.32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Судочинство у цивільних судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до аналогічних положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18 та від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова ВС від 21.09.2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України закріплено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
А згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У статті 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З наданих представниками сторін та безпосередньо досліджених у судовому засіданні належних, достатніх та допустимих доказів судом установлено, що:
АТ КБ «ПриватБанк», будучи іпотекодержателем за договором іпотеки дому від 30.01.2008, звернувся з позовом до іпотекодавця ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку та зареєстрував право власності на нерухоме майно 21.09.2016.
Аналіз встановлених обставин та викладених правових позицій Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі коли іпотекодержатель набув право власності на об`єкт нерухомого майна, ефективним способом захисту порушеного його права є визнання права на земельну ділянку, що необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості у порядку ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.
Тому вимога про припинення права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, є неналежною, оскільки не забезпечить відновлення порушеного права позивача.
За таких обставин у задоволенні позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про припинення права власності на землю необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.07.2025 у справі №725/2205/24.
Крім того, у даній постанові Верховного Суду викладені висновки щодо застосування позовної давності до позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, які узагальнено зводяться до того, що: 
серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку; 
сутність вимоги іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, не виключає застосування до неї позовної давності; 
по своїй суті вимога іпотекодержателя до іпотекодавця про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розміщений предмет іпотеки, що необхідна для його обслуговування, та на який іпотекодержатель звернув стягнення в позасудовому порядку, не може бути кваліфікована як негаторний позов.
З наданих представниками сторін та безпосередньо досліджених у судовому засіданні належних, достатніх та допустимих доказів судом установлено, що:
спірна земельна ділянка на момент укладення договору іпотеки та на час вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки в суді (28.08.2012) у власності іпотекодавця ОСОБА_3 не перебувала, тому рішення Вижницького районного суду по цивільній справі №2-733/12 про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на земельну ділянку залишено без змін рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 10.09.2012;
24.01.2019, тобто після реєстрації права власності іпотекодержатель АТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки в позасудовому порядку (21.09.2016), проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0832 га, кадастровий номер 7320555300:01:002:2524, цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначене свідчить про порушення прав АТ КБ «ПриватБанк», оскільки, як зазначено ними в позові, це позбавляє можливості в установленому законом порядку зареєструвати своє право власності. За відсутності права власності на земельну ділянку позивач не може розпоряджатися житловим будинком, який належить банку на праві власності.
Тому суд дійшов висновку, що позивачем для захисту його порушених прав обрано правильний спосіб захисту у виді визнання права власності на земельну ділянку.
Водночас, при розгляді справи у відзиві на позов відповідачкою було заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності.
За ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст.252-255 ЦК України.
Відповідно до ст.ст.257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Враховуючи зазначені норми права та наведені позиції Верховного Суду щодо їх застосування дають підстави для висновку, що до даних правовідносин застосовується позовна давність.
Судом достовірно установлено, що 21.09.2016 право власності на предмет іпотеки зареєстровано за банком, а тому саме з цього моменту презюмується можливість та обов`язок банку знати про стан своїх майнових прав і відносно земельної ділянки, на якій знаходиться будинок.
АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку 20.08.2025, тобто з пропуском позовної давності.
Представником позивача не наведено доводів щодо пропуску строку позовної давності у зв`язку з існуванням об`єктивних непереборних труднощів для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
Тому встановивши, що позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку є обґрунтованою, однак, позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, у задоволенні цієї суд відмовляє у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.
На підставі викладено, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, ст.ст.14, 41, 55, 129 Конституції України, ст.ст.13, 15, 16, 252-253, 256, 258, 261, 267, 268, 328, 392 ЦК України, ст.377 ЦК України (у редакції, чинній на 21.09.2016 - час виникнення спірних правовідносин), ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на 21.09.2016 - час виникнення спірних правовідносин), ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-81, 128, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, Суд,
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , про припинення та визнання права власності на земельну ділянку – відмовити.
Складання повного тексту рішення відкладено на строк десять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач – АТ КБ «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, інд. 01001, код ЄДРПОУ 14360570.
Відповідачка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Повний текст рішення виготовлений 06.02.2026.

Суддя Іван ПИЛИП`ЮК