ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 р.	Справа № 520/18127/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., м. Харків, повний текст складено 10.11.25 по справі № 520/18127/25
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                   
          про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Основ`янсько-слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – Основ`янсько-Слобідський ВДВС, відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цидибраги Андрія Сергійовича про стягнення коштів у розмірі 18895,91 грн у виконавчому провадженні № 78472601;
- визнати протиправною та скасувати постанову Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.06.2025 про відкриття виконавчого провадження № 78472601;
- визнати протиправними та скасувати постанови Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.06.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт коштів боржника від 01.07.2025, винесені у виконавчому провадженні № 78472601;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 15000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність оскаржуваних постанов відповідача про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про відкриття виконавчого провадження № 78472601 та про накладення арештів на майно та грошові кошти боржника, оскільки у спірних правовідносинах не відбулось фактичного виконання рішення так як стягувач подав заяву про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 лютого 2016 року № 1404-VIII “Про виконавче провадження” (далі - Закон № 1404-VIII), у зв`язку з чим, державний виконавець не вчиняв заходів примусового виконання рішення, водночас, розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми.
Переконував, що для стягнення виконавчого збору необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості, однак по виконавчому провадженню № 73383574, фактичного стягнення з боржника – ОСОБА_1 не відбулось, оскільки ані у постанові про повернення виконавчого документу, ані у постанові про стягнення виконавчого збору, ані в матеріалах виконавчого провадження № 73383574 немає відомостей про фактичне стягнення боргу з боржника, що свідчить про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору з позивача.
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, зазначив, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Враховуючи вищезазначене, та те, що у старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського ВДВС Цидибраги Андрія Сергійовича не було правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 18895,91 грн, який визначений у спірній постанові, вважав, що така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України № 1404-VIII та підлягає скасуванню у судовому порядку.
З урахуванням того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження була постанова про стягнення виконавчого збору, яка на переконання позивача є протиправною, стверджував, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 27.06.2025 та постанови, які прийняті у подальшому у межах виконавчого провадження № 78472601 (про арешт коштів боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження) у зв`язку із невиконанням постанови про стягнення виконавчого збору у ВП №78472601 від 27.06.2025 також є протиправними та підлягають скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 у справі №520/18127/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (майдан Захисників України, буд. 7/8, 7 пов., м. Харків, 61001, ЄДРПОУ 41430683) про визнання протиправними та скасування постанов - задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.06.2025 про відкриття виконавчого провадження № 78472601.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.06.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, прийняту в межах виконавчого провадження № 78472601.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про арешт коштів боржника від 01.07.2025, прийняту в межах виконавчого провадження № 78472601.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн (п`ятсот гривень 00 копійок).
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та визначення суми витрат на правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість внаслідок не з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 у справі № 520/18127/25 – скасувати частково.
Прийняти постанову, якою визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цидибраги Андрія Сергійовича про стягнення коштів у розмірі 18 895,91 грн у виконавчому провадженні №73383574.
Скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 у справі № 520/18127/25 у частині зменшення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю заявлені вимоги.
Стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги переконував, що зі змісту приписів частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, (далі – Інструкція № 512/5) вбачається, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору, тобто, законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Однак, у спірних правовідносинах з позивача жодних сум по виконавчому провадженню № 73383574 не було стягнуто, а доказів вчинення дій, спрямованих на виконання виконавчому провадженню відповідач не надав.
З огляду на викладене, стверджував, що постанова про стягнення суми виконавчого збору є протиправною, оскільки за відсутності реального стягнення суми боргу з боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, реальне виконання рішення не відбувається, а тому підстави для стягнення виконавчого збору у розумінні частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII не виникають, що залишено судом першої інстанції поза увагою та мало наслідком помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Також зазначив, що суд першої інстанції, за відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу через їх необґрунтованість або неспівмірність не мав права зменшувати заявлену позивачем суму судових витрат з власної ініціативи, оскільки розмір гонорару визначається лише домовленістю адвоката з клієнтом, а суд не може втручатися в ці правовідносини.
Крім того, повідомив, що попередній орієнтований розрахунок витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги складає 15000,00 грн.
В іншій частині доводи апеляційної скарги повторюють зміст позовної заяви.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
У надісланих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях, позивач стверджував, що дії відповідача, щодо стягнення виконавчого збору та відповідна постанова є неправомірними, оскільки наявна заборгованість окрім самостійно здійсненого розрахунку державного виконавця нічим не підтверджується, а будь-які докази до суду не надано. З огляду на викладене, вважав постанову про стягнення виконавчого збору від 25.06.2025 у виконавчому провадженні №73383574 такою, що прийнята з порушенням вимог Закону № 1404-VIII та Інструкції № 512/5 та суперечить Конституції України.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно і належним чином за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС "Електронний суд".
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення витрат на правничу допомогу, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що Основ`янсько-Слобідський ВДВС на підставі судового наказу № 641/5573/23 від 08.11.2023, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відкрив виконавче провадження № 73383574.
У подальшому державним виконавцем у рамках виконавчого провадження № 73383574 прийнято постанову від 03.07.2025 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, у зв`язку з надходженням до відділу заяви стягувача щодо повернення виконавчого документа.
У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу зазначено, що згідно із заявою стягувача станом на 17.06.2025 заборгованість відсутня, матеріальних претензій до боржника немає. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 гривень, сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривень.
При цьому, в межах зазначеного виконавчого провадження № 73383574 державним виконавцем було прийнято постанову про стягнення виконавчого збору від 25.06.2025, яку виділено в окреме провадження для її примусового виконання та з приводу виконання якої відкрито виконавче провадження № 78472601 від 27.06.2025.
У подальшому, Основ`янсько-Слобідським ВДВС у межах виконавчого провадження № 78472601 прийнято постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27.06.2025 та про арешт коштів боржника від 01.07.2025.
Вважаючи оскаржувані постанови протиправними, позивач звернувся до суду з метою її скасування.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови Основ`янсько – Слобідського ВДВС про відкриття виконавчого провадження № 78472601, суд першої інстанції зазначив про передчасність її винесення та відповідно протиправність, оскільки державний виконавець відкрив виконавче провадження з примусового стягнення виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору (27.06.2025) в межах основного виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу Комінтернівського районного суду м. Харкова до того, як виникли підстави для повернення виконавчого документу стягувачу (03.07.2025), що не відповідало приписам частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII.
Як наслідок, суд першої інстанції вважав такими, що підлягають скасуванню постанови Основ`янсько-Слобідського ВДВС від 27.06.2025 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт коштів боржника від 01.07.2025, які винесені у виконавчому провадженні № 78472601 на підставі протиправної постанови про відкриття виконавчого провадження № 78472601, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог і у вказаній частині.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Основ`янсько-Слобідського ВДВС Цидибраги Андрія Сергійовича про стягнення виконавчого збору в розмірі 18895,91 грн у виконавчому провадженні № 73383574, суд першої інстанції, з посиланням на положення статей 42, 45 Закону № 1404-VIII, дійшов висновку, що оскільки стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення, про що державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, при цьому, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймається постанова про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору, стягнення виконавчого збору є дією, яку вчиняє державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Крім того, суд зауважив, що на момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VIII не передбачено.
На переконання суду, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 640/31541/20, від 30.06.2021 у справі № 460/2478/19, від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19 та від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22.
Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, врахувавши, що цей спір виник у справі незначної складності та не характеризується наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду або великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо, з огляду на принципи обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, а також з урахуванням часткового задоволення судом позову з інших підстав, аніж тих, що зазначені у позовній заяві, дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 500,00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення витрат на професійну правничу допомогу), колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовано положеннями Закону № 1404-VIII.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання” № 2475-VIII від 03.07.2018 (далі по тексту - Закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, були внесені зміни, зокрема, у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів". Також, частину четверту викладено в такій редакції: “ 4. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів)…”.
Таким чином, з 28.08.2018 Закон № 1404-VIII зазнав змін та його положення підлягають застосуванню із урахуванням Закону № 2475-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваної постанови) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Згідно з частиною 4 статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Колегією суддів встановлено, що нормативною підставою для прийняття постанови про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) виконавчого збору у розмірі 18895,91 грн від 25.06.2025 ВП № 73383574, відповідачем зазначена частина 2 статті 27 Закону № 1404-VIII, відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі спліти аліментів.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується учасниками справи, що вказана постанова прийнята внаслідок виділення в окреме провадження для її примусового виконання після прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.07.2025 ВП № 73383574 у зв`язку з надходженням заяви стягувача від 17.06.2025 про відсутність заборгованості боржника та матеріальних претензій до нього у межах виконавче провадження № 73383574 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яке було відкрито на підставі судового наказу № 641/5573/23 від 08.11.2023, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова.
З дослідженої колегією суддів постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.07.2025 ВП № 73383574 встановлено, що внаслідок відсутності станом на 17.06.2025 заборгованості, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII відповідачем припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання судового наказу № 641/5573/23, виданого 08.11.2023 Комінтернівським районним судом м. Харкова. Суму нестягнутого виконавчого збору у розмірі 18895,91 грн відповідно до статті 40 Закону № 1404-VIII виведено в окреме виконавче провадження № 78472601.
При цьому, державним виконавцем здійснено відмітку про те, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом 0 гривень, сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди виконавця 0 гривень, що спростовує доводи позивача про не зазначення таких відомостей відповідачем.
Відповідно до частини 5 статті 27 Закону № 1404-VІІІ (в редакції чинній на час винесення постанови) виконавчий збір не стягується: 
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно з частиною другою статті 42 Закону № 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
На виконання частини четвертої статті 42 Закону № 1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1404-VIII розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
З аналізу вищенаведених норм права можна дійти висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення; про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, при цьому одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймається постанова про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
При цьому стягнення виконавчого збору є дією, яку вчиняє державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Таким чином, стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VIII не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 640/31541/20, від 30.06.2021 у справі № 460/2478/19, від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19 та від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22.
З огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку щодо застосування норм матеріального права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду №755/10947/17 від 30.01.2019, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
А відтак, посилання позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені в наведених у позовній заяві постановах від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, є неприйнятними, оскільки зазначені постанови є нерелевантними до обставин даної справи та прийняті Верховним Судом раніше, ніж наведені вище судом правові позиції Верховного Суду, що враховуються при розгляді даної справи.
Колегія суддів враховує, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору Закон № 1404-VІІІ діяв у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року (далі - Закон № 2475-VIII).
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Таким чином,  Закон № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) не ставить можливість стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження щодо стягнення аліментів відкрито 21.11.2023, позивачем не подано жодних доказів сплати аліментів до відкриття виконавчого провадження.
З огляду на дату відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на підставі наказу Комінтернівського районного суду м. Харкова № 641/5573/23 від 08.11.2023), та враховуючи положення Закону № 2475-VIII у спірних відносинах були відсутні підстави для звільнення позивача від сплати виконавчого збору та не прийняття відповідної постанови про стягнення виконавчого збору.
Твердження позивача про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, є неприйнятними, оскільки на дату прийняття спірної постанови (25.06.2025) частина 2 статті 27 Закону № 1404-VIII не передбачала такого нормативного регулювання.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому постанова від 25.06.2025 у виконавчому провадженні № 73383574 про стягнення виконавчого збору є правомірною та не підлягає скасуванню. Що зумовлює відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги в цій частині.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції було подано зокрема, копії: свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 9804/10, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 85 від 18.02.2021, договору про надання правничої допомоги № 12/02/01 від 12.02.2025, додатку № 1 від 04.07.2025 до Договору про надання правничої допомоги № 12/02/01 від 12.02.2025, рахунку від 04.07.2025, акту прийняття-передачі правової допомоги (наданих послуг) від 04.07.2025 до Договору про надання правової допомоги 12/02/01 від 12.02.2025.
Дослідивши вказані документи, колегією суддів встановлено, що між Лісовим М. О. (далі – клієнт) та адвокатом Рагімовою Т. О. (далі – Адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги № 12/02/01 від 12.02.2025 (далі – Договір), відповідно до пункту 1.1 якого, клієнт зобов`язується оплатити, а адвокат зобов`язується надати клієнту правничу допомогу щодо прав та зобов`язань клієнта.
Згідно із пунктом 4.1 Договору за надання правничої допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі, який визначається за домовленістю сторін ні підставі рахунку-фактури.
За змістом пункту 4.6 Договору за результатом надання правничої допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатом правничої допомоги і її вартість.
Відповідно до виставленого позивачу адвокатом рахунку від 04.07.2025, Лісовому М.О. надано комплекс юридичних послуг та консультацій стосовно захисту та представництва інтересів клієнта в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Основ`янсько-Слобідського ВДВС про визнання дій протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження тривалістю 10 годин та загальною вартістю 15000,00 грн.
Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2025 адвокат надав клієнту правову допомогу за Договором про надання правової допомоги 12/02/01 від 12.02.2025 та Додатку № 1 до Договору № 12/02/01 від 12.02.2025 за період з 01.07.2025 по 04.07.2025, а клієнт прийняв надані послуги в наступному об`ємі:
- комплекс юридичних послуг та консультацій стосовно захисту та представництва інтересів клієнта в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Основ`янсько-Слобідського ВДВС про визнання дій протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження тривалістю 1 година;
- виїзд на виклик клієнта – 1 година
- написання адміністративного позову – 8 годин.
Загальна вартість послуг становить 15000 грн.
Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, представник позивача надав до суду докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що має бути сплачена позивачем.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, в той час як відповідач відповідного клопотання у суді першої інстанції не заявляв.
Так, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22 звернув увагу, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 22.01.2025 по справі №540/5794/21.
У постанові від 11 березня 2025 року по справі № 260/4202/24 Верховний Суд зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Однак, ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Таким чином, обов`язковою підставою для застосування судом критеріїв співмірності витрат на правничу допомогу, передбачених частиною 5 статті 134 КАС України, є подання іншою стороною обґрунтованого заперечення щодо заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач клопотання про застосування принципів співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до суду першої інстанції не подавав. 
Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Надаючи оцінку обґрунтованості заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегією суддів взята до уваги позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18, у якій останній, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, виснувався, що у разі недотримання стороною вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим часом на виконання робіт, суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат щодо неможливості самостійно зменшувати розмір правової допомоги за відсутності клопотання сторони та самостійно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу внаслідок їх непропорційності.
Також, Судом наголошено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Слід врахувати, що зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, матеріалами справи підтверджено, що представником позивача складено позовну заяву, заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, апеляційну скаргу на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі № 520/18127/25, заяву про уточнення позовних вимог.
При наданні оцінки обґрунтованості та доведеності заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує, що адвокатом не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з виїздом на виклик клієнта – тривалістю 1 година, у зв`язку з чим такі витрати у розмірі 1500 грн відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи, що комплекс юридичних послуг та консультацій стосовно захисту та представництва інтересів клієнта в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Основ`янсько-Слобідського ВДВС про визнання дій протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження тривалістю 1 година є за своєю суттю складовою написання адміністративного позову, яка представником позивача оцінена у 8 годин роботи та відповідно до виставленого рахунку та акту № 1 прийняття – передачі правової допомоги від 04.07.2025 становить 12000,00 грн, витрати у розмірі 1500 грн відшкодуванню не підлягають.
Крім того, колегія суддів зауважує, що задовольняючи позовні вимоги у вищевказаній частині, суд першої інстанції виходив з інших підстав та мотивів, ніж викладені у позовній заяві.
Відповідно до приписів частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, відсутність заперечень відповідача щодо заявленого розміру судових витрат, враховуючи розмір задоволених вимог позивача (три з чотирьох), однак з інших підстав та мотивів, ніж викладено у позові колегія суддів вважає, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 6000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу сумою 500 грн є недостатнім, а відтак, підлягає збільшенню.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
З огляду на те, що суд першої інстанції задовольняючи вимогу представника позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, неправильно визначив їх розмір, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 по справі № 520/18127/25 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а абзац шостий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (61001, Україна, місто Харків, Майдан Захисників України, будинок, 7/8 ЄДРПОУ 41430683) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн (шість тисяч гривень 00 копійок).”.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 по справі № 520/18127/25 залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 по справі № 520/18127/25  в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу - змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а абзацу шостого резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (61001, Україна, місто Харків, Майдан Захисників України, будинок, 7/8 ЄДРПОУ 41430683) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн (шість тисяч гривень 00 копійок).”.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 по справі № 520/18127/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Я.М. Макаренко