ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2025 року
м. Харків
справа № 953/2662/25
провадження № 22-ц/818/4334/25
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Тичкової О.Ю., Курила О.М.
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3  на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2025 року, постановлене суддею Нубською Я.В.,
в с т а н о в и в:
у березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , 2011 року народження у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку), щомісяця, починаючи з 25.02.2025 року, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову посилалась на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала у шлюбних відносинах. Від життя однією родиною без реєстрації шлюбу мають доньку – ОСОБА_4 , 2011 року народження, яка знаходяться на її утриманні. Зазначила, що відповідач раніше надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, з літа 2024 року участі в утриманні дитини не приймає.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення аліментів, суд прийшов до висновку, що цей позов є передчасним і вчергове наголосив позивачу, що вимогу про стягнення аліментів доцільно подавати після набрання законної сили рішенням суду про визнання батьківства або одночасно об`єднати дві вимоги в одному позові. Також суд вказав, що позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того факту, що відповідач є батьком дитини і це при тому, що суду було достеменно відомо, що таким доказом буде рішення суду, але суд його не став чекати. В той же час відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи, що  аліменти відповідач добровільно не сплачує вже рік, позивачу було важливо звернутися із таким позовом якомога раніше. Питання щодо об`єднання вимоги про стягнення аліментів разом із вимогою про визнання батьківства є диспозитивним правом позивача і не повинно нав`язуватись судом чи впливати на зміст судового рішення. Подаючи позов про визнання батьківства окремо, позивачка виходила з недоцільності об`єднувати ці вимоги в одному позові з метою уникнення ускладнення і так складної справи.  Звертає увагу, що коли відповідач в таких справах заявляє клопотання про зупинення провадження з підстав оспорювання батьківства чи перебування його у складі Збройних сил України, то судам слід застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України саме так, як записано в цій нормі, оскільки таке тлумачення відповідає якнайкращим інтересам дитини на гідне утримання та меті ефективного захисту прав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів батьківства відповідача щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , на утримання якої заявлено вимоги про стягнення аліментів, які могли б бути підставою для задоволення позову про стягнення аліментів.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, за час яких у них народилася дочка ОСОБА_4 , 2011 р.н.
Позивач також посилалася на те, що відомості про батька у свідоцтві про народження внесено зі слів матері у порядку, передбаченому частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Однак, жодних доказів (Витягу з реєстру РАЦС щодо актового запису про народження) на підтвердження цього позивачка до суду не надала.
Позивач повідомила, що їй достовірно відомо, що батьком її дочки ОСОБА_5 є відповідач, який наразі ухиляється від виконання батьківських обов`язків стосовно утримання та виховання дітей.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно частини 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з положеннями ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У силу положень статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Аналіз вищевказаних норм закону дає підстави дійти висновку, що саме батьки зобов`язані утримувати свої дітей до повноліття. Таким чином, для стягнення аліментів необхідно спершу визнати батьківство, інакше вимога про стягнення аліментів не має підстав.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 125 СК якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду (частина перша статті 128 СК України).Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Звертаючись з позовом до суду, позивач як на підставу  щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2   посилалася на те, що з відповідачем ОСОБА_2  вона перебувала у шлюбних відносинах. Від життя однією родиною без реєстрації шлюбу мають доньку –  ОСОБА_4 , 2011 року народження, яка знаходяться на її утриманні. Зазначила, що відповідач раніше надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, з літа 2024 року участі в утриманні дитини не приймає. Також посилалася на те, що відомості про батька у свідоцтві про народження внесено зі слів матері у порядку, передбаченому частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підтвердження позовних вимог позивач надала свідоцтво про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зазначено батько – ОСОБА_6 та мати – ОСОБА_1 .
Позивач зазначила, що на даний час наявний спір про встановлення батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана справа знаходиться в провадженні Київського районного суду м. Харкова.
Як вбачається з офіційного сайту «Судова влада», позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства щодо дитини ОСОБА_4  на час розгляду справи апеляційним судом – не розглянута, у цій справі ухвалою суду від 03.09.2025 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу.
Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про відсутність достатніх підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів батьківства відповідача щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , на утримання якої заявлено вимоги про стягнення аліментів.
Щодо незгоди з ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.05.2025 року про відмову у зупиненні провадження у справі, колегія суддів зазначає.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Згідно з п.5 ч.1 ст.253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі, суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.
Визначаючи наявність підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що ця норма застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Згідно роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.33 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Відповідно до висновків, зазначених у постанові Верховного Суду України №6-1957цс16 від 01 лютого 2017 року, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження у цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної цивільної справи залежить прийняття рішення у цій цивільній справі.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в даній справі є стягнення аліментів з ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.
Разом з тим, в справі № 953/1794/25 розглядається позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства. По вказаній справі ухвалою суду призначено судову молекулярно - генетичну експертизу.
Разом з тим, відповідно до положень ч.2 ст.252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про батьківство (материнство), визначення місця проживання дитини, про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною.
Отже, наведена норма закону містить пряму заборону суду зупиняти провадження у справі про стягнення аліментів за наявності спору про батьківство (материнство).
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що позивач не надав доказів батьківства відповідача щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , на утримання якої заявлено вимоги про стягнення аліментів.
Відповідно до ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3  – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                 Н.П. Пилипчук                                                
Судді:                                                         О.М. Курило

О.Ю. Тичкова