КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/4237/22 Головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/824/13093/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у розмірі 49 200 грн, сплачений судовий збір у розмірі 2 481 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.
Позов обґрунтувало тим, що 06 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 4578229 про надання споживчого кредиту (далі - кредитний договір).
Згідно умов кредитного договору ТОВ «Авентус Україна» надає позичальнику кредит в сумі 15 000 грн зі сплатою стандартної процентної ставки 1,90 % на день строком на 30 днів до 05 вересня 2021 року.
При цьому умовами кредитного договору визначено, що строк повернення кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених у розділі 4 цього договору.
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши відповідачу обумовлену суму кредитних коштів шляхом їх зарахування на її платіжну картку № НОМЕР_1 .
Натомість ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконувала, лише 05 вересня 2021 року здійснила оплату нарахованих процентів за користування кредитом у розмірі 4 275 грн, проте зазначених платежів недостатньо для погашення кредиту або продовження строку кредиту. В подальшому відповідач оплати за кредитом уже не здійснювала.
Позивач зазначав, що відповідно до пункту 4.3. договору № 4578229 про надання споживчого кредиту цей договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів.
21 червня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 21-06/2022, на підставі якого право грошової вимоги до відповідача за договором № 4578229 про надання споживчого кредиту перейшло до позивача, а саме у розмірі 49 200 грн, з яких 15 000 грн - тіло кредиту, 34 200 гри - проценти за користування кредитом.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором не сплачена, залишається незмінною та складає суму у загальному розмірі 49 200 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Крюкової М.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зокрема вказує, що встановивши, що між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що відсутні докази зарахування кредитних коштів. Матеріали справи містять достатній обсяг доказів, що підтверджують факт виконання кредитором умов договору в частині надання грошових коштів позичальнику.
Позивачем на підтвердження факту перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача було надано лист ТОВ «ФК «Контрактовий дім», який містить інформацію про успішне здійснення фінансової операції. Вказаний лист хоча й не є первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», однак є належним письмовим доказом у контексті частини першої статті 76 ЦПК України, оскільки містить безпосередню інформацію про рух коштів та є створеним уповноваженою фінансовою установою.
Довідка ТОВ «ФК «Контрактовий дім»» містить інформацію про здійснення платежу в рамках договірних відносин між первісним кредитором і відповідачем, що безпосередньо свідчить про проведення фінансової операції, яка є предметом судового розгляду. Довідка, видана фінансовою компанією, яка є суб`єктом господарської діяльності у сфері надання фінансових послуг, має офіційний характер і відповідає вимогам щодо допустимості доказів. Зміст довідки підтверджує факт проведення платежу, що опосередковано свідчить про існування кредитних зобов`язань між сторонами, оскільки платежі зазвичай здійснюються в межах договірних відносин. Відсутність інших доказів, які б спростовували факт отримання ним кредитних коштів, не є підставою для виключення довідки з доказової бази. Позивач надав належний доказ щодо проведення платежу, відповідач же, у свою чергу, не надала жодних доказів, які б свідчили про відсутність факту отримання нею кредитних коштів.
Оскільки ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, то відповідно позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.
Таким чином, позивач надав належні та допустимі докази виконання зобов`язання первісним кредитором щодо надання кредитних коштів, а висновки суду про їх недоведеність ґрунтуються на надмірно формальному підході до оцінки доказів.
Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність належних і допустимих доказів передачі права вимоги від первісного кредитора - ТОВ «Авентус Україна» до нового кредитора - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» у зв`язку з тим, що позивач не додав квитанції про оплату за договором факторингу.
Позивач наголошує на тому, що передача права вимоги за договором факторингу є обумовленою та підтвердженою не лише платіжними документами, а насамперед укладеним сторонами договором факторингу № 21-06/2022, а також підписаним та скріпленим печатками актом прийому-передачі Реєстру боржників, який є невід`ємною частиною договору та підтверджує факт переходу права вимоги від клієнта до фактора.
Вимога позивача базується на праві вимоги, яке законно виникло внаслідок укладеного договору факторингу та підписаного акту, а не на факті оплати або її підтвердження квитанцією. Відсутність у матеріалах справи окремої квитанції не є підставою для відмови у визнанні передачі права вимоги.
За наведених обставин судом неправильно оцінено докази, що підтверджують перехід права вимоги за договором факторингу № 21-06/2022 від 21 червня 2022 року. Передача права вимоги підтверджена договором та актом прийому-передачі, що є достатніми доказами на підтвердження правоздатності позивача у цій справі.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Апеляційна скарга разом із доданими до неї матеріалами направлялася позивачем при подачі апеляційної скарги (трекінг Укрпошти 0505322150371), а ухвала про відкриття апеляційного провадження - апеляційним судом (трекінг Укрпошти 0610265471555), проте судова кореспонденція не була вручена через її не отримання відповідачем.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції вважав установленим, що 06 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» (далі - Товариство) та ОСОБА_1 (далі - Споживач) було укладено договір № 4578229 про надання споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 1.2 договору № 4578229 на умовах встановлених цим договором Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Сума (загальний розмір) кредиту складає 15 000 грн (пункт 1.3 кредитного договору).
Строк кредитування 30 днів (з можливістю пролонгації). Строк кредиту може бути продовжений у порядку та на умовах визначених у розділі 4 цього договору (пункт 1.4 договору).
Тип процентної ставки - фіксована (пункт 1.5 договору).
Стандартна процентна ставка становить 1,90 % у день, яка застосовується у межах строку кредиту, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно пункту 4.2. договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до пункту 4.3. договору (пункт 1.5.1 договору).
Мета отримання кредиту: на споживчі (особисті) потреби (пункт 1.6 договору).
Аналогічні умови надання кредиту визначені у Паспорті споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 2.1 договору № 4578229 кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.
Згідно із пунктом 2.2 договору № 4578229 сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом трьох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього договору. У випадку якщо Товариство здійснює перерахунок коштів не у день укладення договору, а у наступні календарні дні, графік платежів підлягає коригуванню шляхом зміщення дати повернення кредиту, враховуючи строк кредиту (кількість днів), зазначений в пункті 1.4 договору, відлік якого в даному випадку починається з моменту надання коштів.
У пункті 2.4 договору № 4578229 встановлено, що кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно із пунктом 2.1.
Як встановлено судом, на підтвердження заявлених вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» посилається на те, що 21 червня 2022 року між ним та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 21-06/2022, за умовами якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (Фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» (Клієнта) (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.
Згідно із пунктом 1.2. договору факторингу № 21-06/2022 перехід від Клієнта (ТОВ «Авентус Україна») до Фактора (ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі Реєстру Боржників згідно із Додатком № 2, після чого Фактор (ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора (ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») права вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Зі змісту акта прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному виді за договором факторингу № 21-06/2022 від 21 червня 2022 року вбачається, що Фактор прийняв право вимоги по Боржниках в кількості 1093. Загальна сума простроченої заборгованості складає 30 500 289,16 грн.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 21-06/2022 від 21 червня 2022 року) у вказаному реєстрі ОСОБА_1 під порядковим номером 315 значиться як боржник за договором № 4578229,00.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних доказів, передбачених статтею 76 ЦПК України, зокрема, первинних бухгалтерських документів, підтверджуючих виконання ТОВ «Авентус Україна» умов договору № 4578229 від 06 серпня 2021 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківську картку саме ОСОБА_1 , як позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.
Суд не взяв до уваги надану копію листа за вих. № 2100 від 17 серпня 2022 року ТОВ «ФК «Контрактової дім», у якому останнє повідомляє про успішність фінансових операцій. Суд дійшов висновку, що ця довідка не є належними доказами, яка підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме відповідачу у справі - ОСОБА_1 , вона не є первинним бухгалтерським документом, з якого можна встановити дійсність фінансової операції. 
Суд вважав, що позивач фактично не підтвердив належними та допустимими доказами факт виконання первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» зобов`язання щодо надання грошових коштів в сумі, визначеній у пункті 1.3 договору № 4578229, відповідно не підтвердив й факт виникнення у відповідача обов`язку повернути кредит, сплатити проценти, у розмірі та на умовах зазначених в цьому договорі, та права вимоги первісного кредитора за цим договором.
Також суд вказав, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» не додало до позовної заяви доказів на підтвердження оплати за укладеним 21 червня 2022 року між ним і ТОВ «Авентус Україна» договором факторингу № 21-06/2022, передбаченої пунктом 3.3 цього договору, що у свою чергу також свідчить про відсутність підстав до задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованості за вказаним договором.
Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального та з порушення норм процесуального права з огляду на таке.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір № 4578229 від 06 серпня 2021 року був укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі. ОСОБА_1 підписала його за допомогою одноразового ідентифікатора «А6285».
При цьому відповідно до листа ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 17 серпня 2022 року за вих. № 2100 грошові кошти у розмірі 15 000 грн 06 серпня 2021 року були перераховані на картку № НОМЕР_1 (а.с. 20, 21).
Згідно з пунктом 10 розділу II Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 листопада 2021 року № 113, договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Саме ОСОБА_1 вказала у кредитному договорі номер картки, на який кредитор мав перерахувати їй кошти. 05 вересня 2021 року ОСОБА_1 сплатила проценти у розмірі 4 275 грн за зниженою процентною ставкою, проте борг не повернула, що також підтверджує отримання нею кредиту.
ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, тому не відкриває рахунки клієнтів, на веде особові рахунки, не може формувати платіжні доручення та виписки з особового рахунку.
Таким чином, матеріали справи доведено виникнення зобов`язальних (кредитних) правовідносин між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , а також виконання кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором.
Колегія судів також не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4578229 від 06 серпня 2021 року від первісного кредитора до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».
Місцевий суд мотивував свій висновок тим, що матеріали справи не містять доказів проведення фінансування (оплати) за договорами факторингу № 21-06/2022, а отже позивачем не доведено факт переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».
Суд першої інстанції послався на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, де вказано, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Однак, з наведеним висновком суду не можна погодитись з таких підстав.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у позові з мотивів недоведеності факту оплати за договорами факторингу, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки відплатність факторингу не є обов`язковою умовою переходу права вимоги.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Словосполучення «за плату» не виключає можливості безоплатного відступлення, якщо це прямо передбачено договором або випливає з його суті (частина друга статті 1077 ЦК України у системному зв`язку зі статями 512, 515 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 910/7802/22 (ЄДРСР № 110173456) вказано: «Факторинг є різновидом відступлення права вимоги (цесії). Відсутність доказів оплати за договором факторингу не спростовує сам факт переходу права вимоги, якщо договір містить чітке волевиявлення сторін щодо відступлення, а реєстр прав вимоги та акт приймання-передачі підтверджують передачу конкретної вимоги».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 № 753/20537/18 (ЄДРСР № 97961427), від 21.07.2021 № 334/6972/17 (ЄДРСР № 98392851), від 27.09.2021 № 5026/886/2012 (ЄДРСР № 99610847): наявність рамкового договору факторингу, витягів з реєстру прав вимоги з вказівкою на конкретний кредитний договір та боржника, акта приймання-передачі є достатніми доказами переходу права вимоги за відсутності заперечень боржника щодо дійсності первісного зобов`язання.
У матеріалах справи міститься договір факторингу № 21-06/2022 від 21 червня 2022 року, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило позивачу права грошової вимоги до боржників; витяг з реєстру боржників від 21 червня 2022 року щодо переходу від ТОВ «Авенсіс Україна» до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на суму 49 200 грн; акт прийому-передачі інформації згідно Реєстру боржників в електронному виді за договором факторингу № 21-06/2022 від 21 червня 2022 року (а.с. 27-31).
Боржник була належно повідомлена про відступлення на електронну пошту, зазначену нею в кредитному договорі (частина друга статті 516 ЦК України) і заперечень не заявляла. Отже, перехід права вимоги внаслідок укладення договору факторингу є законним, а ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»набуло статус нового кредитора (частина перша статті 512, частина перша статті 514 ЦК України).
З урахуванням викладеного, висновок суду про відмову в задоволенні позову зроблений всупереч обставинам справи та з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення із ухваленням нового судового рішення.
Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становить 15 000 грн, строк кредиту - 30 днів, стандартна процентна ставка - 1,90 % в день, знижена процентна ставка - 0,95 % в день.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Із розрахунку заборгованості вбачається дотримання первісним кредитором - ТОВ «Авентус Україна» умов кредитного договору як щодо строку нарахування, так і розміру відсотків за користування кредитним коштами, а також приписів статті 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням (а. с. 22-25).
Загальний розмір заборгованості до відступлення права вимоги за договором факторингу становив 15 000 грн тіло кредиту та 34 200 грн проценти за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, оскільки ТОВ «Авентус Україна», права якого відступлено до позивача, належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредит в обумовленій сумі, тоді як відповідач неналежно виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість на загальну суму 49 200 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими вимоги позивача.
Відповідач не надала суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості за кредитом.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів, а також дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи в частині недоведеності факту переходу прав вимоги до відповідача за кредитним договором від первісного кредитора до позивача.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромвідповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 481,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с. 45) та 2 977,20 грн - за подання апеляційної скарги (а.с. 136), а всього підлягає стягненню 5 458,20 грн судового збору.
ТОВ «ФК» Фінтраст Україна» в особі представника - адвоката Крюкової М.В. в апеляційній скарзі просило відшкодувати понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн, а також понесені в суді першої інстанції у розмірі 8 000,00 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Предметом позову ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»є стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 49 200 грн, яка є незначною. Підготовка представником позивача - адвокатом Крюковою М.В.позовної заяви не вимагали аналізу великого обсягу документів та значних затрат часу.
З матеріалів справи також вбачається, що до витрат на правничу допомогу адвокатом Крюковою М.В. було включено збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором, складення позовної заяви в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта, кількістю 9 годин та вартістю 8 000 грн, що в сукупності не є виправданим та співмірним із предметом і складністю справи.
Зазначене також стосується й підготовки та подання апеляційної скарги.
Вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу у цій справі, колегія суддів, керуючись вимогами статей 133, 137, 141 ЦПК України та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, дійшла висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом в суді апеляційної інстанції, у загальному розмірі 8 000,00 грн, як таких, що підтверджуються долученими до позовної заяви і апеляційної скарги доказами (а.с. 38-43, 138-143).
Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права позивача на компенсацію коштів, які він був змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в судах внаслідок задоволення його позовних вимог, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 4578229 від 06 серпня 2021 року у загальному розмірі 49 200,00 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» понесені судові витрати, а саме: 5 458,20 грн сплаченого судового збору та 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб 

С.О. Журба 

Д.О. Таргоній