ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 січня 2026 року
м. Київ
справа № 317/2258/21 
провадження № 51-1662км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 15 липня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 62021080020000048, за обвинуваченням 

ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Херсона, зареєстрованого в  АДРЕСА_1 , жителя   АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. Запорізький районний суд Запорізької області вироком від 15 липня 2024 року засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.Вирішив питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні. 

2. За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

3. Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 19:30 ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «SubaruLegacy», д. н. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині автодороги Харків -Сімферополь у напрямку м. Харкова, поблизу смт Кушугум Запорізького району Запорізької області на ділянці дороги із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, в місці, де транспортні потоки протилежних напрямків поділені вузькою суцільною лінією дорожньої розмітки 1.1 та яке розташоване в зоні дії заборонного дорожнього знака 3.25 «Обгін заборонено», порушив вимоги пунктів 10.1, 11.3, пп. «г» п. 12.6, пп. «б» п. 12.9, пп. «в» п. 14.2, розділів 33 (дорожній знак 3.25 «Обгін заборонено») та 34 (дорожня розмітка 1.1) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), перед зміною напрямку руху вліво з метою виконання обгону невстановленогопопутного автомобіля не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху вліво, перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 і виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «DaewooNexia», д. н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажирка автомобіля «SubaruLegacy» ОСОБА_9 загинула на місці.

4. Запорізький апеляційний суд ухвалою від 25 березня 2025 року залишив вирок місцевого суду без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

5. Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі, не заперечуючи правильності встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, юридичної оцінки його дій, а також призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а вирок суду першої інстанції змінити, застосувавши до нього правила ст. 75 КК. Стверджує, що призначене йому покарання у виді реального позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і даним про його особу, є явно несправедливим. Наголошує на тому, що, беручи до уваги вчинення ним кримінального правопорушення з необережності, ураховуючи дані про його особу: відсутність попередніх судимостей, позитивні характеристики, визнання вини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди, а також те, що протягом чотирьох років після скоєння злочину він став на шлях виправлення і довів, що не є суспільно небезпечним, під час повномасштабного вторгнення РФ брав участь у бойових діях на передовій за населені пункти Донецької та Луганської областей, займався благодійною і волонтерською діяльністю, має малолітню дитину, яка проживає з батьками загиблої дружини на окупованій території та яку хоче самостійно виховувати і намагається повернути до України, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суди мали підстави для застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК, проте зазначену норму закону не застосували. 

6. Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (застосування закону, який не підлягав застосуванню, просить скасувати вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 15 липня 2024 року й ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2025 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту, не дослідив усіх доказів у справі та не навів підстав, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Скаржник наполягає на тому, що цей суд не звернув уваги на доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення права обвинуваченого на захист і справедливий суд. Уважає, що суд першої інстанції не дотримався завдань і загальних засад кримінального провадження, побудував свій вирок на даних, які безпосередньо не досліджував, зокрема в основу вироку поклав показання потерпілої ОСОБА_10 , яку в судовому засіданні не допитував, не давши таким чином можливості стороні захисту поставити потерпілій запитання, у тому числі для з`ясування її думки стосовно покарання ОСОБА_7 . Заявник звертає увагу на те, що в обвинувальному акті зазначено обставини, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, що підтверджено в судовому засіданні. Крім того, реєстр матеріалів досудового розслідування містить дані про відсутність будь-яких претензій морального та матеріального характеру до ОСОБА_7 . У суді підзахисний визнав вину, щиро розкаявся, повідомив, що повністю відповідальний за загибель близької людини. На думку адвоката, зазначені обставини давали підстави для застосування до ОСОБА_7 правил ст. 75 КК, але апеляційний суд, як і суд першої інстанції, вирішуючи питання про покарання засудженому, не врахував їх. 

Позиції інших учасників судового провадження

7. У суді касаційної інстанції захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив задовольнити її, скасувавши вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 15 липня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2025 року і призначивши новий розгляд у суді першої інстанції. 

8. Прокурор ОСОБА_5 заперечувала стосовно задоволення касаційних скарг сторони захисту, просила залишити без зміни судові рішення щодо ОСОБА_7 .

9. Іншим учасникам судового провадження належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду
10. Заслухавши доповідача та виступи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла такого.
11. Згідно звимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не буловстановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судівпершої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
12. Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження ст. 411 КПК чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
13. Стаття412 КПК визначає істотними такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
14. За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до  ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, уякому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
15. З урахуванням зазначених вище вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд керується установленими фактичними обставинами, викладеними в цих судових рішеннях. 
16. У кримінальному провадженні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «SubaruLegacy», здійснюючи рух по проїзній частині автодороги Харків - Сімферополь у напрямку м. Харкова, на ділянці дороги із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, в місці, де транспортні потоки протилежних напрямків поділені вузькою суцільною лінією дорожньої розмітки,  порушив вимоги пунктів 10.1, 11.3, пп. «г» п. 12.6, пп. «б» п. 12.9, пп. «в» п. 14.2, розділів 33 (дорожній знак 3.25 «Обгін заборонено») та 34 (дорожня розмітка 1.1) ПДР, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «DaewooNexia» під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку. Унаслідок ДТП пасажирка автомобіля «Subaru Legacy» ОСОБА_9 загинула на місці.
17. Такий висновок, з яким правильно погодилася й друга інстанція, суд обґрунтував належними, допустимими і достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку відповідно до вимог ст. 94 КПК. 
18. Так, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, суд послався у вироку на власні показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , головного судексперта Запорізького НДЕКЦ МВС України ОСОБА_13 про обставини порушення засудженим ПДР під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої. 
19. Суд обґрунтовано визнав ці показання достовірними, оскільки їх підтверджено сукупністю інших доказів у справі: даними протоколу огляду місця ДТП від ІНФОРМАЦІЯ_2 зі схемою та фототаблицею до нього; даними протоколів слідчих експериментів, проведених 27 травня 2021 року за участю ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_8 ; даними висновку судово-медичної експертизи від 18 травня 2021 року № 2228 про причини настання смерті ОСОБА_9 - пасажирки автомобіля під керуванням обвинуваченого; даними висновків інженерно-транспортних експертиз від 30 квітня 2021 року № СЕ-19/108-21/5133-ІТ, від 06 травня 2021 року № СЕ-19/108-21/5134-ІТ, від 14 травня 2021 року № СЕ-19/108-20/5135-ІТ, від 24 червня 2021 року № СЕ-19/108-21/7196-ІТ та іншими письмовими доказами, які в сукупності свідчать про наявність у діях ОСОБА_7 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. 
20. Указівка захисника в касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, порушивши засади статей 370, 419 КПК, і не відповів на всі апеляційні вимоги сторони захисту, є хибною. Як видно з матеріалів провадження, апеляційний суд, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
21. Здійснюючи перегляд кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника  ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції проаналізував установлені судом першої інстанції фактичні обставини й зазначив, що місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
22. До того ж апеляційний суд у цілому виконав вимоги ст.419 КПК щодо змісту ухвали, зазначивши в її мотивувальній частині, крім іншого, мотиви, з яких виходив під час постановлення ухвали, і положення закону, яким він керувався, залишаючи вирок без змін. 
23. Зокрема, спростовуючи доводи апелянта про те, що суд послався у вироку на недостовірні відомості про допит у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_10 , колегія суддів апеляційного суду небезпідставно відзначила, що рішення місцевого суду таких відомостей не містить. Навпаки, районний суд, беручи до уваги заяву потерпілої про розгляд справи за її відсутності у зв`язку з перебуванням на тимчасово окупованій території, у вироку прямо зазначив, що надані нею за допомогою месенджера «Телеграм» пояснення не є доказом винуватості ОСОБА_7 у розумінні кримінального процесуального закону, проте враховуються як її думка стосовно обставин справи. 
24. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду, касаційна скарга захисника не містить.
25. Що стосується посилання скаржників у касаційних скаргах на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу, а також безпідставне незастосування до нього закону України, який підлягав застосуванню (ст. 75 КК), то Суд уважає їх необґрунтованими.

26. Як визначено статтями 50, 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 

27. За змістом ст. 75 КК всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
28. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

29. Питання про призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

30. Як випливає з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог статей 50, 65 КК урахував, що він учинив тяжкий неумисний злочин, уперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації та роботи, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, водночас у суді фактично не визнав своєї вини, щиро не розкаявся і  до потерпілої ОСОБА_10 з вибаченнями не звертався. Урахувавши всі обставини справи, дані про особу винуватого, його поведінку під час розгляду провадження, беручи до уваги думку потерпілої, яка втратила дочку, особисто виховує та утримує її дитину, неодноразово зверталася до суду із заявами про призначення засудженому суворого покарання (т. 4, а. с. 93, 94), відсутність пом`якшуючих покарання обставин, місцевий суд дійшов цілком справедливого висновку про можливість виправлення й перевиховання ОСОБА_7 виключно в умовах ізоляції від суспільства. Саме таке покарання суд визнав достатнім і необхідним для виправлення винуватого та попередження вчинення нових злочинів ним й іншими особами.
31. Із цим покаранням небезпідставно погодився апеляційний суд, про що навів в ухвалі відповідні мотиви.

32. Як правильно відзначив суд апеляційної інстанції,  ОСОБА_7 , керуючи технічно справним транспортним засобом, за сприятливих погодних умов, за відсутності передумов для недотримання ПДР, допустив ряд порушень, окремі з яких є грубими, і своїми діями спричинив непоправні наслідки - смерть людини, залишення без матері малолітньої дитини, яка на час ДТП також перебувала в салоні автомобіля під керуванням обвинуваченого, і сама ця обставина безумовно вимагала від обвинуваченого підвищеної відповідальності, а отже й повного дотримання ним ПДР.

33. Колегія апеляційного суду звернула увагу на те, що в обвинувальному акті дійсно вказані обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданої шкоди. Проте, як зазначив апеляційний суд, неврахування районним судом зазначених обставин не може позначитися на правильності висновку про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Понад те, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений оспорював свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, не засуджував своєї поведінки, тоді як щире каяття безумовно передбачає визнання особою тих обставин, які їй ставляться в провину, тобто визнання факту вчинення кримінального правопорушення, та завжди пов`язане з відвертим осудом своєї поведінки як причини заподіяної шкоди, отже і відповідним суб`єктивним ставленням до вчиненого порушення спеціальних правил безпеки дорожнього руху та спричинених наслідків.

34. Верховний Суд погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій і вважає вказівки в касаційних скаргах на щире каяття, виправлення, відшкодування шкоди неаргументованими й такими, що не спростовують правильності рішення щодо покарання.

35. Таким чином вимога сторони захисту про застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням є неспроможною.

36. Істотних порушень норм права, які зумовлюють скасування або зміну оспорюваних вироку й ухвали, про що йдеться в касаційних скаргах, у ході касаційного розгляду справи не встановлено.

37. З огляду на викладене касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 не підлягають задоволенню. Судові рішення щодо ОСОБА_7 належить залишити без зміни.

Тому, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 15 липня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3