Єдиний унікальний номер 205/9346/24
Номер провадження2/205/248/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді - Терещенко Т.П., 
за участю секретаря судового засідання – Мадьонової Я.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до держави – агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточнення позовних вимог тим, що у її приватній власності перебуває нерухоме майно – будинки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63 м2; АДРЕСА_2 , площею 67,4 м2; земельні ділянки площею 0,1084 га, кадастровий номер 1423984400:02:000:2967 за адресою: АДРЕСА_1 ; площею 0,0472 га, кадастровий номер 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га, за адресою: АДРЕСА_3 . Вищевказане нерухоме майно перебуває на території Донецької області, яка є тимчасово окупованою територією. З 24 лютого 2022 року Російська Федерація знищує, пошкоджує населені пункти України та майно громадян України, вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Маріупольський район разом з Мангушською селищною територіальною громадою, де знаходиться належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, віднесені до територій, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в оточенні (блокуванні); оточенні (блокуванні). Зазначає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено її цивільне право і вона позбавлена можливості користуватись належним їй майном, вилучати з нього користь для задоволення власних потреб та потреб її родини, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належних їй двох будинків і двох земельних ділянок, чи їх відчуження, чим завдано їй збитків у вигляді упущеної вигоди. Відповідно до висновку експерта від 10 вересня 2025 року №2678/25-42, станом на 23 лютого 2022 року ринкова вартість майна становить 3 659 093 грн., у тому числі: 942 680 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 14239844006:02:000:2967 площею 0,1084 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 410 466 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га за адресою: АДРЕСА_3 ; 1 114 070 грн. – вартість будинку площею 63 м2, за адресою: АДРЕСА_1 ; 1 191 877 грн. – вартість будинку площею 67,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 . Також відповідно до висновку експерта за результатами проведення товарознавчого дослідження від 06 лютого 2025 року № 12011/24-53, розмір завданих матеріальних збитків, що призвели до матеріальної шкоди в результаті втрати майна, яке перебувало у будинках за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63 м2, та АДРЕСА_2 , площею 67,4 м2, станом на 24 лютого 2022 року становить: 1 950 350,76 грн. Крім того, враховуючи характер та обсяг завданих їй моральних, фізичних страждань, істотних порушень її конституційних прав, як громадянки України, як результат умисних, протиправних воєнних дій з боку Російської Федерації, а також відчуття безпорадності стану в якому вона перебуває через неможливість користуватись належним їй нерухомим майном, повноцінно жити з наявною фізичною біллю і ускладеним психічно-емоційним навантаження, спілкуватись з близькими та рідними, просила встановити розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1 700 000 грн., і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. У зв`язку з чим вона звернулась до суду з цією позовною заявою, в якій просила суд стягнути з держави Російська Федерація на її користь: в рахунок відшкодування майнової шкоди за земельну ділянку кадастровий номер 14239844006:02:000:2967 площею 0,1084 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 942 680 грн., за земельну ділянку кадастровий номер 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в сумі 410 466 грн., за будинок площею 63 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в сумі 1 114 070 грн., за будинок площею 67,4 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 1 191 877 грн., за майно яке знаходилось в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63 м2, та у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 67,4 м2, в сумі 1 950 350,76 грн.; стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 700 000 грн. і витрати на проведення: судової комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи до висновку експерта № 2678/25-42 від 10 вересня 2025 року в сумі 24 596,64 грн.; проведення товарознавчого дослідження до висновку експерта № 12011/24-53 від 06 лютого 2025 року в сумі 3 634,94 грн.
Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Першотравневого районного суду Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська (Новокодацький районний суд міста Дніпра).
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
21 жовтня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про призначення судової оціночно-будівельної товарознавчої експертизи та зупинено провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
25 листопада 2024 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про залишення без розгляду клопотання про призначення експертизи, а також внесено зміни до ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2024 року та призначено комплексну судову оціночно-земельну і оціночно-будівельну експертизу.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
27 січня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про перепризначення експертизи, відкликано ухвалу про призначення експертизи від 21 жовтня 2024 року з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз та призначено судову комплексну оціночно-земельну і оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, а також зупинено провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08 жовтня 2025 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
06 листопада 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду по суті.
Представник позивача Дубіна П.О. сформував в системі «Електронний суд» заяву в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, задовольнити позовну заяву в повному обсязі і не заперечував проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Новокодацького районного суду міста Дніпра, однак заперечень проти позову суду не представив, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення чи розгляд справи за їх відсутності не надав, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення.
Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2024 року № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного, обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
Верховний Суд у вказаній справі зробив виключення із вищенаведеного загального правила, передбаченого ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», зокрема, дійшов висновку щодо можливості розгляду позовів про відшкодування шкоди, спричиненої військовою агресією рф, в українських судах, без необхідності отримання згоди компетентних органів рф та в принципі без необхідності надсилання таким органам будь-яких процесуальних повідомлень.
Крім цього, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Додатково Верховний Суд вказав, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина 3 статті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним і повноважним судом.
За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач та її представник не заперечують проти такого вирішення справи.
28 січня 2026 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із вимогами статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що згідно з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152900201 та №152896490 від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належать: житловий будинок загальною площею 63 кв.м, житловою площею 35,9 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 67,4 кв.м, житловою площею 36,6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33-34).
Матеріалами справи підтверджено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДН №589 від 08 травня 1996 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1084 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1403873522018, згідно з якого вбачається, що вказана земельна ділянка має кадастровий номер 1423984400:02:000:2967 (а.с. 35-38).
Також судом встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №946368 від 15 червня 2011 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0472 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 39).
Відповідно до змісту висновку експерта за результатами проведення комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Наугольної Н.І. №2678/25-42 від 10 вересня 2025 року, судом встановлено, що ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 станом на 23 лютого 2022 року становить 3 659 093 грн., у тому числі: 942 680 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 14239844006:02:000:2967 площею 0,1084 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 410 466 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га за адресою: АДРЕСА_3 ; 1 114 070 грн. – вартість будинку площею 63,0 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 1 191 877 грн. – вартість будинку площею 67,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 148-162).
Крім того, в матеріалах справи також наявний висновок експерта за результатами проведення товарознавчого дослідження №12011/24-53 від 06 лютого 2025 року, який складено на підставі заяви ОСОБА_1 від 03 грудня 2024 року судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Кузьо М.В., відповідно до якого розмір завданих матеріальних збитків, що призвели до завдання майнової шкоди, в результаті втрати майна, що перебувало у будинках за адресами:  АДРЕСА_4 , станом на 24 лютого 2022 року становить 1 950 350,76 грн. (а.с. 169-177).
Також суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, є можливим засобом захисту права.
Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17).
Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає, що збройна агресія – це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 08 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користується загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.
Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Більш того, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, у тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І від 8 червня 1977 року до них.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це, в тому числі, це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією.
Відповідно до ст. ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.
За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав і свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, вся територія Маріупольського району Донецької області, зокрема Мангушська селищна територіальна громада з 05 березня 2022 року по теперішній час є тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому, на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди і негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.
У справі, що розглядається, позивач звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії РФ на території України.
Крім того, звертаючись із позовом до суду, позивач посилається на те, що вона фактично втратила належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, отже вона позбавлена можливості користуватись, розпоряджатися належним їй нерухомим майном та вилучати з нього на користь для задоволення власних потреб і потреб її родини, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належних їй двох будинків та двох земельних ділянок, чи їх відчуження і завдало їй збитків у вигляді упущеної вигоди.
Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, у тому числі норми і принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року і Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.
Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.
Беззаперечний факт порушення російською федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, зокрема позивачу, майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.
При цьому, позивач не надає суду будь-яких доказів на спричинення їй будь-якої матеріальної шкоди та завдання збитків у відповідності до норм ст. ст. 22, 1166 ЦК України, які були б спричинені саме їй як фізичній особі.
Посилання сторони позивача на спричинення матеріальної шкоди у зв`язку з неможливістю користування та розпоряджатися своїм майном, здійснювати підприємницьку діяльність, передавати майно в оренду і відчужувати його у зв`язку зі збройною агресією рф, є фактично посилання на спричинення їй моральної шкоди.
Отже, на підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, тобто позивачем не доведено наявності завдання їй саме матеріальної шкоди.
Крім того, суд вважає, що відшкодування заподіяної позивачу матеріальної шкоди в розмірі вартості двох будинків та двох земельних ділянок, які, на думку позивача нею втрачені, не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю, оскільки на підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу, приймаючи до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, саме у разі завдання цієї шкоди на час винесення рішення, а не на майбутнє.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, а тому позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.
Частинами першою-четвертою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в п. 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення, право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2024 року в справі №279/1834/22).
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Наслідком саме збройної агресії рф відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.
Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки, згідно з якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20.
В частині заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 1 700 000 грн, що є еквівалентом 40 000 тисяч євро, суд враховує, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України, тимчасової окупації Маріупольського району, зокрема Мангушської селищної територіальної громади, позивач зазнала моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачу обумовлена зокрема тим, що було порушено її налагоджений звичний спосіб життя, вона втратила змогу користуватися та розпоряджатися майном, яке їй належить на праві власності, що позначилось на її моральному та фізичному стані, а також істотних порушень її конституційних прав громадянки України, як результат умисних, протиправних воєнних дій з боку російської федерації, відчуття безпорадності стану в якому вона перебуває через неможливість користуватись належним їй нерухомим майном, повноцінно жити з наявною фізичною біллю і ускладеним психічно-емоційним навантаженням, спілкуватись з близькими та рідними.
Отже, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 , що є очевидним, зазнала душевних страждань, перенесла стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її звичні умови життя, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу порушенням її особистих конституційних прав, внаслідок неправомірних дій відповідача – держави російська федерація щодо повномасштабних незаконних військових дій та незаконної збройної агресії проти України.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер допущеного державою російська федерація правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 тяжкість вимушених змін у її житті, позбавлення її можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості, а тому, на думку суду, достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 1 700 000 грн.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, розглядаючи вказаний спір у межах заявлених вимог, оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог лише у частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 700 000 грн., а в іншій частині позовних вимог відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю і недоведеністю.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Судом встановлено, що вищенаведені витрати знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з заявленими позивачем позовними вимогами щодо відшкодування майнової шкоди, але оскільки судом було відмовлено в частині відшкодування майнової шкоди, тому такі витрати не відшкодовуються відповідачем на користь позивача.
Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»», з урахуванням частково задоволення позовних вимог, згідно з вимог ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 23, 48, 51, 81, 139, 141, 175, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави – агресора Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) завдану моральну шкоду в розмірі 1 700 000 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Російської Федерації судовий збір у розмірі 15 140 грн. на користь держави Україна.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 .
Відповідач: Російська Федерація в особі посольства держави Росія (Російська Федерація) в Україні, місце реєстрації: 119991, м. Москва, вул. Житня, 14, будівля 1.

Суддя:           Т.П. Терещенко