ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4951/25 Справа № 201/2794/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Городничої В.С.,
суддів – Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м.Дніпрі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Бутова Михайла Алєковича на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 1-8), в якому позивач посилається на те, що 05 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №103436984, згідно з умовами якого відповідач отримав 5 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну йому суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору. В подальшому між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30 травня 2023 року. Розрахунок заборгованості за кредитним договором №103436984 від 05 лютого 2023року було передано позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30 травня 2023 року. Сума заборгованості відповідача становить 20 950,00 грн, відповідно до Витягу з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30 травня 2023 року, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить – 5 000,00 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків за становить – 15 000,00 грн; прострочена заборгованість за комісією становить – 950,00 грн.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №103436984 від 05.02.2023 року у розмірі 20 950,00 грн та судовий збір. 
Рішенням  Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості договором задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» суму заборгованості в розмірі 20 950 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн (а.с. 162-170).
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач через свого представника адвоката Бутова М.А. звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 174-178), в якій, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить суд рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 лютого 2023 року (о 06:47 годині) між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №103436984, згідно з умовами якого відповідач отримав 5 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. (а.с. 12-25). 
Умови кредитування: -сума кредиту 5 000 грн.; - загальний строк 105 днів з 05 лютого 2023 року по 21 травня 2023 року; - пільговий період складає 15 днів, поточний період 90 днів; - пунктом 1.5.1 передбачена комісія у розмірі 950 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту; - процентна ставка за користування кредитом в пільговий період складає 2%, процентна ставка в загальний період складає 3%.
В матеріалах справи міститься довідка про ідентифікацію, в якій зазначено номер одноразового ідентифікатора для підписання договору, час відправлення такого ідентифікатора та номер телефону на який було направлено ідентифікатор (номер відповідача, оскільки останній особисто зазначає вказаний в довідці номер в своїх заявах (а.с. 26).
Для оформлення кредиту відповідачем було заповнено анкету-заяву на кредит №103436984 від 04 лютого 2023 року, в якій відповідачем введено всі необхідні особисті данні (а.с. 28-29).
На підтвердження надходження грошових коштів на рахунок відповідача надано платіжне доручення №58815795 відповідно до якого на картку № НОМЕР_1 05 лютого 2023 року надійшли грошові кошти у розмірі 5 000 грн (а.с. 27). Дане також підтверджується витребуваною інформацією з АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої, на картку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 05 лютого 2023 року здійснено переказ котів на суму 5 000 грн та довідкою з карткового рахунку наданого безпосередньо відповідачем, відповідно до якого на картковий рахунок відповідача надійшли грошові кошти на суму 5 000 грн (а.с. 119).
30 травня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30 травня 2023 року (а.с. 33-42).
Перехід права вимоги підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників від 30 травня 2023 року до Договору відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т від 30 травня 2023 року (а.с. 44-46).
Сума заборгованості відповідача становить 20 950,00 грн, відповідно до виписки з особового рахунка, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить – 5 000,00 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків за становить – 15 000,00 грн; прострочена заборгованість за комісією становить – 950,00 грн (а.с. 32).
Задовольняючи вимоги позивача суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Щодо доведеності укладення договору про споживчий кредит за допомогою одноразового ідентифікатора.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У справі встановлено, що 05.02.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №103436984, який підписано ОСОБА_1 05.02.2023 06:47 одноразовим ідентифікатором R21993 (а.с. 12).
Відповідно до наданої ТОВ «Мілоан» довідки про ідентифікацію клієнт ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , з яким укладено договір №103436984 від 05.02.2023 ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): одноразовий ідентифікатор R21993, час відправки ідентифікатора позичальнику 2023-02-05 06:47:07, номер телефону ня який було відправлено ідентифікатор +380996865157 (а.с. 26).
Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20) від 22 листопада 2021 року у справі №234/7719/20 (провадження №61-154св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не погоджував умови договору про надання кредиту і не підписував його, спростовуються матеріалами справи.
Так, ОСОБА_1 шляхом заповнення на веб-сайті https://tengo.ua усіх граф відповідної форми анкети-заяви надав відомості, що його ідентифікують, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, паспортні дані, адресу реєстрації та проживання, ідентифікаційний номер, номер телефону, відомості щодо освіти та щодо працевлаштування, та підтвердив їх за допомогою одноразового ідентифікатора R21993, що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 26) та самим кредитним договором, в якому пунктом 6.1 передбачено, що цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства. В пункті 6.2 договору зазначено, що відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
За змістом ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, наведене свідчить, що відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів перерахування йому коштів не заслуговують на увагу враховуючи наступне.
Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_4 *71.
Згідно платіжного доручення №58815795 від 05.02.2023 ТОВ «Мілоан» на зазначений відповідачем у договорі №103436984 рахунок 414960*71 перераховано 5 000,00 грн (а.с. 14).
Колегія суддів апеляційного суду вважає зазначений доказ належним, яким підтверджується факт перерахування позичальнику кредитних коштів на визначений ним рахунок.
Належними, допустимими та беззаперечними доказами відповідач не спростував факту перерахування на його картковий рахунок зазначених коштів, про отримання яких ОСОБА_1 наполягає ТОВ ФК «Кредит-Капітал».
ТОВ ФК «Кредит-Капітал» як фінансова установа, не є банком, та не може мати доступу до карткового рахунку відповідача і формувати відповідні виписки по рахунку, що є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки не є його власником та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач, як клієнт банку.
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
У такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що відповідач не отримував кредитних коштів. І якщо такі кошти кредитодавцями мали бути перераховані на визначений у договорі картковий рахунок, то єдиним безспірним доказом може бути виписка по картковому рахунку, з якої можливо встановити відсутність або наявність певної банківської операції. І якщо сторона заперечує отримання коштів і має можливість подати такі докази, то тягар доказування таких обставин покладається саме на цю сторону.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19).
Крім того, факт перерахування коштів на рахунок відповідача підтверджується витребуваною інформацією з АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої, на картку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 05 лютого 2023 року здійснено переказ котів на суму 5 000 грн (а.с. 154) та довідкою з карткового рахунку наданого безпосередньо відповідачем, відповідно до якого на картковий рахунок відповідача надійшли грошові кошти на суму 5 000 грн (а.с. 119). 
Доводи апеляційної скарги, що у матеріалах справи немає бухгалтерських документів про видачу кредиту не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним. 
30.05.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №98-МЛ/Т у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» передає ТОВ ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права грошової вимоги, а ТОВ ФК «Кредит-Капітал» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників (а.с. 33-41).
Відповідно до договору факторингу №98-МЛ/Т від 30.05.2023, акту приймання передачі Реєстру боржників від 30.05.2023 та витягу з реєстру боржників від 30.05.2023 ТОВ ФК «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №103436984 укладеного з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , дата підписання договору – 05.02.2023 року, дата закінчення договору – 20.02.2023 року, сума виданого кредиту – 5 000,00 грн, залишок по тілу кредиту – 5 000,00 грн., залишок по відсотках 15 000,00 грн, залишок по комісії – 950 грн, загальна сума заборгованості — 20 950,00 грн (а.с. 44-45).
Згідно із платіжною інструкцією №71534 від 30.05.2023 ТОВ ФК «Кредит-Капітал» перераховано ТОВ «Мілоан» плату за відступлення права вимоги за договором №98-МЛ/Т від 30/05/2023 в сумі 781 722,87 грн (а.с. 43). 
Таким чином доказами наявними в матеріалами справи підтверджується факт того, що ТОВ ФК «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №103436984 укладеного з ОСОБА_1 .
Щодо тверджень відповідача про неповідомлення його про зміну кредитора у зобов`язанні колегією суддів зважено на те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Як убачається з висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
У постанові від 06 лютого 2019 року у справі №667/11010/14-ц Верховним Судом зазначено також, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Таким чином, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів про повне виконання відповідачем кредитних зобов`язань перед ТОВ «Мілоан», саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язання сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за договором на користь нового кредитора.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи ст.ст. 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. 
Враховуючи вказане, а також той факт, що строк виконання зобов`язання вже настав, доводи скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження направлення претензії не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що позивач має право на звернення до суду за захистом свого порушеного права та стягнення вже простроченої заборгованості за кредитним договором, а саме у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, відсотків та інших складових кредитної заборгованості строк виконання якого вже наступив. 
Доводи скарги скарги про те, що умови договору про споживчий кредит в частині сплати комісії є недійсним є безпідставними враховуючи наступне.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами 05 лютого 2023 року було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору про споживчий кредит, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису та який відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Так, у п.1.5.1. Кредитного договору сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує комісію за надання кредиту у розмірі 950,00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Згідно з п.3.3.2. договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі передбачені цим договором у порядку, строки та терміни передбачені п.п.1.1.-1.5. та п. 2.4. цього договору.
Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Матеріали справи не містять доказів, зокрема рішення суду, яким встановлено що п.1.5.1. договору, яким сторонами погоджена сплата комісійної винагороди за надання кредиту було визнано недійсним, або звернення відповідача до Товариства із заявою про зміну цього пункту договору, тобто відповідач при укладенні договору погодився зі всіма його умовами, а відтак, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати зазначену умову кредитного договору нікчемною.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача обумовленої у договорі комісії.
З урахуванням наведеного та аналізуючи надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів, а також доведеним є розмір заборгованості за кредитним договором. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість відповідача за кредитним договором, за яким кредитодавець виконав умови повністю, а позичальник порушив умови, не повернувши кошти позивачеві. 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Бутова Михайла Алєковича — залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2025 року — залишити без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено “26” грудня 2025 року.

Головуючий         В.С.Городнича

Судді:         М.Ю.Петешенкова

Т.П. Красвітна