ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 січня 2026 року	Справа №160/23605/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

установив:

15 серпня 2025 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати бездіяльність військової частини НОМЕР_2 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 771 грн. 58 коп. у день з 29.10.2020 по 19.07.2022 у сумі 484 552 грн. 24 коп. та з 20.07.2022 по 20.01.2023 у сумі 141 970 грн. 72 коп., що загалом становить 626 522 грн. 96 коп. (із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем 16.07.2025 було проведено остаточний розрахунок при звільненні. А отже, відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.08.2025 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
26 вересня 2025 року від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 р. витребувано у Військової частини НОМЕР_2 додаткові докази у справі №160/23605/25, а саме довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 р. витребувано повторно у Військової частини НОМЕР_2 додаткові докази у справі №160/23605/25, а саме довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 р. застосовано до Військової частини НОМЕР_2 заходи процесуального примусу у виді штрафу.
19 грудня 2025 року від Військової частини НОМЕР_2 надійшла заява про виконання вимог ухвали суду.
30 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку від Військової частини НОМЕР_2 надійшла заява про виконання вимог ухвали суду.
Дослідивши матеріали справи та докази, суд доходить із такого.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.10.2017 року по 28.10.2020 року проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 (пп НОМЕР_4 ).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 р. у справі №160/14166/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_4 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 23.10.2017 року по 28.10.2020 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (пп НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 23.10.2017 року по 28.10.2020 року.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022р. у справі №160/14166/21 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 р. в адміністративній справі №160/14166/21 - скасовано в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 23 жовтня 2017 р. по 28 жовтня 2020 р. та ухвалено нове рішення, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (пп НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 23 жовтня 2017 р. по 28 лютого 2020 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р., у період з 01 березня 2018 р. по 28 жовтня 2020 р. із застосуванням базового місяця - березень 2018 р. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 р. в адміністративній справі №160/14166/21 залишено без змін.
Як встановлено з виписки банківського рахунку, 16.07.2025 на картковий рахунок позивача від Військової частини НОМЕР_2 надійшли кошти на виконання рішення суду у справі №160/14166/21 у розмірі 13673,36 грн.
Відповідно до довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням Військової частини НОМЕР_2 розмір грошового забезпечення позивача за серпень 2020 рік становив 13748,49 грн., за вересень 2020 року становив 13748,49 грн.
Вирішуючи заявлений спір, суд виходить з такого.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу") закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за не отримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), а порядок обчислення середнього грошового забезпечення - Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Так, за правилами статті 116 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Указана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19.07.2022.
Із прийняттям Закону №2352-IX законодавець фактично обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вказала, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновків Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, а також інших висновків у подібних справах.
Визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків Верховного Суду, який підлягає виплаті, суд враховує таке.
Згідно з пп. л п. 1 розділу І Порядку № 100 цей Порядок застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.
Абзацом 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктами 3 та 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, а також виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку №100, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяця перед звільненням Військової частини НОМЕР_2 розмір грошового забезпечення позивача за серпень 2020 рік становив 13748,49 грн., за вересень 2020 року становив 13748,49 грн.
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача за два місяця, що передують місяцю звільнення, складає 450,77 грн. (27496,98 грн. / 61 день).
Судом встановлено, що днем звільнення позивача є 28.10.2020, а тому першим днем затримки є 29.10.2020.
Таким чином, за період затримки розрахунку з 29.10.2020 по 18.07.2022 (627 днів) та з 19.07.2022 по 19.01.2023 (185 днів) середній заробіток склав 366 025,24 грн (812 дні х 450,77 грн).
При обчисленні строків, суд враховує практику Верховного Суду викладену у Постанову від 13.02.2018р. у справі №2а-11980/11/2070 де зазначено, що частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
За загальним правилом аналогія закону спирається на схожість, подібність відносин, які врегульовані законом і які є предметом розгляду, але не врегульовані законом. Крім зовнішньої подібності, для застосування аналогії також необхідна констатація, що ці випадки є ціннісно рівними. Деякі розбіжності у фактичному складі цих відносин не повинні вплинути на рішення, як несуттєві. Лише спільні ознаки повинні бути визнані як необхідні передумови для висновку за аналогією.
Цей висновок зумовлений тим, що правовідносини, коли дата, у яку закінчується строк, що визначається місяцями, є схожими, подібними у всіх випадках, не залежно від того, чи це цивільні відносини, чи трудові.
Отже, використання аналогії закону у цьому випадку узгоджується з уявленням про системність та внутрішню послідовність права: якщо б КЗпП регламентував питання щодо дати, у яку закінчується строк, що визначається місяцями, то унормував би його так само, як це унормовано в ЦК України.
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що у разі обчислення передбаченого КЗпП строку, визначеного місяцями, належить за аналогією застосувати норми ч.3 ст.254 ЦК України.
Разом з тим, згідно статті 241-1 КАС України, строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.
Згідно з ч.3 ст.254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.
Отже, шестимісячний строк, що розпочався 19.07.2022 р. закінчується у відповідне число шостого місяця – тобто 19.01.2023р.
Суд також враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 20.02.2025р. у справі 320/26511/23, де зазначено таке: 93. Суд першої інстанції загалом правильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за шестимісячний період після 19.07.2022 (з 19.07.2022 по 19.01.2023).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вважала справедливим підходом розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку враховуючи відсоткове співвідношенні суми заборгованості від загального розміру належних при звільненні виплат та зменшення відшкодування до суми, співмірної з порушенням.
Так, суд враховує, що при звільнені позивачу виплачено 13673,36 грн.
Істотність виплаченої частки індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: (сума виплаченого грошового забезпечення) – 13673,36 / 366025,24 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку з 28.10.2020 до 19.01.2023 (812 день) х 100 = 3,74%.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 3,74% становить: 450,77 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 3,74% х 812 (кількість днів затримки виплати) = 13 689,34 грн.
За нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Беручи до уваги вище вказані обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
Керуючись ст. 241-246, 250 КАС України, суд, - 

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні 29.10.2020 по 19.01.2023 у сумі 13 689,34 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
В решті позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко