ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4125/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аріт К.В. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Фізичної особи-підприємця Рябчун Ольги Геннадіївни, м.Харків (адреса: АДРЕСА_1 ) 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська роздрібна компанія", м.Харків 	
про 	стягнення 85727,92 грн 	
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

20.11.2025 року позивач - Фізична особа-підприємець Рябчун Ольга Геннадіївна звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська роздрібна компанія" про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 85727,92 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/4125/25 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами.
10.12.2025 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№28867), в якому проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач зазначає, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на положення статті 1212 ЦК України, стверджуючи про відсутність правової підстави для одержання Відповідачем грошових коштів.
За твердженнями відповідача, між Позивачем та Відповідачем існували договірні правовідносини, що підтверджується договором оренди № 061943 від 10.11.2021 року (копія договору оренди додається). У межах зазначеного договору у Позивача виникли майнові зобов`язання, зокрема щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів. Саме невиконання Позивачем своїх договірних обов`язків стало причиною утворення заборгованості.
Надалі відповідач звернувся до суду із вимогою про видачу судового наказу з метою стягнення заборгованості за договором оренди.
Судом було видано судовий наказ № 922/2163/25 від 27.06.2025, який набрав законної сили та був пред`явлений до виконання у встановленому законом порядку.
14.10.2025 року було відкрито виконавче провадження та було здійснено повне стягнення коштів на користь Відповідача у сумі 77 659,02 грн., що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 18471 від 16.10.2025.
Після повного виконання судового наказу Позивач звернулася до суду з заявою про скасування судового наказу.
20.10.2025 року було скасовано судовий наказ від 27.06.2025 року.
Отже, на думку відповідача, сукупність наведених обставин беззаперечно свідчить про те, що спірні правовідносини виникли виключно в межах договору оренди, який є належною та достатньою правовою підставою для виникнення і виконання майнових зобов`язань сторін.
Таким чином, за твердженнями відповідача, наявність встановлених фактів виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 
Як зазначає позивач, 27.06.2025 року Господарським судом Харківської області було видано судовий наказ по справі №922/2163/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» про стягнення з Фізичної особи-підприємця Рябчун Ольги Геннадіївни заборгованості у розмірі 77356,22 грн зі сплати орендної плати та судового збору у розмірі 302,80 грн.
14.10.2025 року заступником начальника відділу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лобовим Рінатом Михайловичем було відкрито виконавче провадження №79344086 щодо виконання судового наказу № 922/2163/25, виданий 04.08.2025 року.
16.10.2025 року в рамках виконавчого провадження № 79344086 з ФОП Рябчун О.Г. було стягнуто кошти у загальній сумі 85727,92 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № РАОСОЮРЮК.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20 жовтня 2025 року по справі № 922/2163/25 було задоволено заяву ФОП Рябчун О.Г. про скасування судового наказу.
Відповідно, судовий наказ від 27 червня 2025 року у справі № 922/2163/25 було скасовано.
27 жовтня 2025 року Позивачем засобами поштового зв`язку на адресу Відповідача було направлено лист-вимогу про повернення грошових коштів, стягнутих у межах виконавчого провадження № 79344086 (трек-номер відправлення: 6100150585917).
Проте, відповідач кошти позивачу не повернув.
За твердженням позивача, загальна сума безпідставно набутих коштів, що підлягають поверненню становить 85727,92 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 16.17.2025 № РАССОЮНБК.
Позивач вважає, що кошти, стягнуті з позивача на користь відповідача в загальній сумі 85727,92 грн підлягають поверненню ФОП Рябчун О.Г.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на норми статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже з позовом може звертатися особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів.
У силу статей 6, 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Застосування ж конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
За частиною другою статті 5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Ефективний спосіб захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У частинах 1, 2, 5 статті 236 ГПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч.1 ст.2 ГПК України).
При цьому, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Спірні правовідносини у даній справі виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 85727,92 грн, які за доводами позивача, є безпідставно отриманими, та були стягнуті з позивача на користь відповідача в рамках виконавчого провадження № 79344086 за судовим наказом по справі № 922/2163/25 у загальній сумі 85727,92 грн, який в подальшому був скасований.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує підставу звернення, конструкцію позову, заявлені вимоги та обраний спосіб захисту порушеного права.
Так, статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.
Виходячи зі змісту наведених статей Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18, від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 05.06.2018 у справі №338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Зі змісту позову вбачається, що Фізична особа-підприємець Рябчун Ольга Геннадіївна просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківська роздрібна компанія" грошові кошти у розмірі 85727,92 грн, які були стягнути в примусовому порядку на підставі виконавчого провадження № 79344086 щодо виконання судового наказу по справі №922/2163/25, виданого 04.08.2025 року Господарським судом Харківської області., який у подальшому був скасований Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.10.2025 року. При цьому підставою для повернення таких коштів заявник визначає статтю 1212 ЦК України.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 справі №570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 та у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №910/5529/19, від 21.03.2023 у справі №910/3761/21.
У даному випадку, позивачем було обрано спосіб захисту шляхом подання окремого позову про стягнення безпідставно набутих коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (кондикційний позов), тоді як відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує на обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки на його думку спірні правовідносини виникли виключно в межах договору оренди, який є належною та достатньою правовою підставою для виникнення і виконання майнових зобов`язань сторін.
Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2011 року №13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Відповідно до ч.3 ст.158 ГПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. В ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 333 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 333 ГПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4)задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4)задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.
До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.
Відповідно до частини 9 статті 333 ГПК України якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (стаття 338 ГПК України).
Отже поворот виконання рішення, якщо цього вимагає боржник за скасованим рішенням, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.
У даній справі, відповідач отримав грошові кошти у розмірі 85727,92 грн на підставі судового наказу від 04.08.2025 року у справі №922/2163/25, який в подальшому було скасовано Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20 жовтня 2025 року по справі № 922/2163/25.
Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.
Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі №336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).
Набуття майна (грошових коштів), у даному випадку, відбулось на законних підставах в рамках виконання судового наказу.
Факт скасування у подальшому судового наказу є необхідною, але недостатньою підставою для повернення коштів. Для повернення стягнутих коштів (належний спосіб захисту порушених прав), у зв`язку із скасуванням судового наказу у справі №922/2163/25, позивачу необхідно звернутись до Господарського суду Харківської області із заявою про поворот виконання рішення суду в порядку передбаченому статтею 333 Господарського процесуального кодексу України, у межах справи №922/2163/25.
При цьому, за подання заяви про поворот виконання рішення суду (судового наказу), судовий збір не сплачується.
Поміж тим, суд зазначає, що з програмного забезпечення «Діловодство спеціалізованого суду» (надалі - ДСС) станом на дату винесення даного рішення, позивач із заявою про поворот виконання рішення у межах справи №922/2163/25 у порядку статті 333 Господарського процесуального кодексу України не звертався.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic, заява N 47273/99, § 50-51, 69); "Волчі проти Франції" (Walchli v. France, заява N 35787/03, § 29).
При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Верховний Суд у постанові від 22.03.2023 у справі № 592/12956/21 (провадження № 61-6221св22) виснував, що належним способом захисту у правовідносинах, що виникли з повернення грошових коштів на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене/скасоване, є саме звернення боржника до суду із заявою про поворот виконання рішення.
Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи викладене, оскільки грошові кошти в сумі 85727,92 грн були набуті відповідачем на підставі судового наказу у справі №922/2163/25, який в подальшому був скасований, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення Фізичної особи-підприємця Рябчун Ольги Геннадіївни до суду в межах справи №922/2163/25 із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 333 Господарського процесуального кодексу України, а тому у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України слід відмовити.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог. 

Керуючись статтями 13, 73, 74, 129, 158, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 333 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "22" січня 2026 р. 

Суддя		К.В. Аріт